174 j. h. fabre: skik og brug hos insekterne 



være Hanner, sat ud i Haven. Men enten de nu er nær 

 ved eller langt borte, meget faa kommer, og de, der 

 kommer, er lidet ivrige. De kommer et Øjeblik inden- 

 for og forsvinder derpaa igen for ikke at vende tilbage. 

 De Forelskede er afkølede. 



Maaske modvirker den lave Temperatur ogsaa de 

 Uddustninger, som skal bringe dem Underretning, og 

 som Varmen maaske kunde tænkes at fremme, Kulden 

 at hæmme, som det gaar med Hensyn til Lugten. Ak, 

 hvor er det Skade, at Forsøgene er Slave af en kort 

 Sæsons Ankomst og Luner! 



Jeg begynder forfra en tredie Gang. Jeg opdrætter 

 Larver, jeg løber om paa Markerne og søger efter Koko- 

 ner, og da Maj kommer igen, er jeg godt forsynet. 

 Aarstiden er smuk, den svarer til mine Ønsker. Jeg 

 bliver atter Vidne til den Tilstrømning, der havde slaael 

 mig saaledes, da jeg begyndte, da den berømte Indvan- 

 dring fandt Sted, som var Oprindelsen til mine Under- 

 søgelser. 



Hver Aften kommer de Besøgende i Partier paa et 

 Dusin eller en Snes og flere. Hunnen, en kraftig, tyk- 

 buget Matrone, klamrer sig til Klokkens Traadfletning 

 uden at gøre den mindste Bevægelse, ja uden saa meget 

 som en Skælven af Vingerne. Man skulde tro, at hun 

 var ligegyldig overfor, hvad der gaar for sig. Der er 

 ikke Spor af Lugt ved hende, saa vidt de mest modtage- 

 lige af min Husstands Næsebor kan skønne, ingen Lyd, 

 saa vidt den fineste Høresans blandt min Husstand, der 

 er bleven kaldt til for at afgive sit Skøn, kan opfatte. 

 Den venter ubevægelig og andægtig. 



De andre slaar sig to, tre og flere ad Gangen ned 

 paa Klokkens Hvælv, løber livlig om paa den i enhver 

 Retning og pisker løs paa den med deres Vingespidser i 

 stadig Ophidselse. Der er ingen Strid mellem Rivalerne. 



