DET STORE PAAFUGLEØJE 179 



den en kort Tid og anbragte sig derpaa, besnærede af 

 den lysende Glans, der udstraalede fra den matte Kuppel, 

 ubevægelige under Reflektoren. Børnenes Hænder hæ- 

 vede sig allerede for at gribe dem. »Lad være,« sagde 

 jeg, »lad være. Vær gæstfri og forstyr ikke disse Pil- 

 grimme, der har samlet sig om Lysets Ark!« 



Hele Aftenen igennem flyttede ikke en af dem sig, 

 og Dagen efter var de der endnu. Lysrusen havde 

 faaet dem til at glemme Elskovsrusen. 



Med Dyr, der er saa lidenskabeligt tiltrukne af en 

 Flammes Glans, er nøjagtige og langvarige Forsøg uud- 

 førlige, naar Iagttageren behøver Lys. Jeg opgiver det 

 store Paafugleøje og dets natlige Parring. Jeg maa 

 se at faa fat i en Sommerfugl, der har andre Livsva- 

 ner, men er lige saa dreven som den med Hensyn til 

 Bryllups-Stævnemøder og holder dem om Dagen. 



Lad os, før vi fortsætter med vore Forsøg med et 

 Dyr, der opfylder disse Betingelser, et Øjeblik op- 

 give den tidsmæssige Orden og sige nogle Ord om en 

 Sommerfugl, som indfandt sig, efter at jeg havde sluttet 

 mine Forsøg. Det drejer sig om det lille Natpaafugle- 

 øje {Attacus pavonia minor el. Saturnia pavonia). 



Man havde bragt mig, hvorfra ved jeg ikke, en 

 pragtfuld Kokon, som var indesluttet i en vid, løst sid- 

 dende Kappe af sort Silke. Fra dette Overtræk med 

 dets store, uregelmæssige Folder frigjorde jeg let 

 en Kapsel, der i Form lignede det store Paafugleøjes, 

 men var adskillig mindre Dens forreste Ende, der 

 var dannet som en Ruse ved Hjælp af frie, sammen- 

 løbende Børster, der forsvarede Indgangen til Boet, idet 

 de dog tillod Udgang fra det uden Brud paa Hylsteret, 

 varslede mig, at jeg havde en Slægtning af den store 

 Nat-Sommerfugl for mig; Silkevævet bar Spinderens 

 Mærke. 



12* 



