182 j. h. fabre: skik og brug hos insektekne 



paa deres usikre Famlen, skulde man antage dem for 

 forlegne for at opdage det bestemte Sted, hvor 

 den Madding, som tiltrækker dem, findes. Strømmede 

 til meget langt borte fra uden at tage fejl af Vejen, 

 synes de at være ufuldstændig orienterede, naar de en 

 Gang er paa Aastedet. Ikke desto mindre finder de 

 før eller senere ind i Værelset og hilser paa Fangen 

 uden at fæste sig stærkt ved hende. Paa to Timer er 

 det hele forbi; der er ialt kommen 10 Sommerfugle. 



Sommerfuglene vedbliver at komme en hel Uge 

 igennem, men i aftagende Antal, hver Gang henimod 

 Middag og i den lyseste Tid af Dagen. Deres sam- 

 lede Antal nærmer sig til Fyrretyve. Jeg anser det for 

 unødvendigt at gentage Forsøgene, som ikke vilde 

 føje noget til, hvad jeg allerede ved, og jeg indskrænker 

 mig derfor til at fastslaa to Kendsgerninger. For det 

 første er det lille Natpaafugleøje trods Navnet et Dag- 

 dyr, det vil sige, dets Parring foregaar i Middagstidens 

 blændende Lys. Det kræver fuldt straalende Solskin. 

 Det store Paafugleøje derimod, hvem det ligner saa 

 meget som fuldt udviklet Insekt og i Livsvirksomhed 

 som Larve, kræver de første Nattimers dybe Mørke. 

 Lad hvem der kan, forklare denne underlige Modsæt- 

 ning i Skikke. 



For det andet forhindrer en stærk Luftstrømning, 

 der fører de Smaadele, som skulde bringe Melding til 

 Lugtesansen, i modsat Retning, ikke Sommerfuglene fra 

 at ankomme fra en Retning, der er modsat den duft- 

 førende Strøm — , saaledes som vor Fysik opfatter For- 

 holdet. 



Det er, for at fortsætte, hvad jeg sagde ovenfor, en 

 Sommerfugl med Parring ved Dagens Lys, jeg behøver, 

 ikke det lille Paafugleøje, der har indfundet sig for 



