DEN BAANDSTRIBEDE MUNK 187 



andre sætter sig paa Muren og hviler sig der, som var 

 de udmattede af en lang Rejse. Jeg ser dem komme 

 langt borte over Murene, over Cypres-Indfatningen. De 

 strømmer til fra alle Sider, men sjældnere og sjældnere. 

 Jeg er gaaet glip af Begyndelsen paa Sammenkomsten, 

 og nu er de Indbudtes Skare omtrent komplet. 



Lad os gaa derop. Denne Gang ser jeg atter, i 

 fuldt Dagslys og uden at gaa glip af den mindste En- 

 kelthed, det forbavsende Syn, som det natlige store 

 Paafugleøje indviede mig i. En Sky af Hanner flyver 

 om i Værelset, en Sky, som jeg med et Blik anslaar til 

 en tredsindstyve Stykker, saa vidt det er muligt at blive 

 klar over noget i denne bevægede Forvirring. Efter at 

 have omfløjet Klokken nogle Gange flyver nogle af dem 

 hen til det aabne Vindu, men de vender straks tilbage 

 og begynder forfra paa deres Evolutioner. De, der er 

 bleven dybest paavirket, sætter sig paa Klokken, pir- 

 rer ved hinanden med Benene, skubber til hinanden og 

 søger at faa Plads paa de gode Steder. Paa den anden 

 Side af Barrieren venter den fangne Hun uforstyrrelig 

 med sin store Bagkrop hængende ind imod Fletværket. 

 Der er ikke et Tegn paa Bevægelse at spore hos hende 

 foran den urolige Sværm. 



De holder gennem mere end tre Timer i Træk deres 

 vilde Dans i Gang, idet de flyver ud og ind, sætter sig 

 paa Klokken eller flagrer om i Stuen. Men Solen synker 

 og Temperaturen bliver lidt køligere. Ogsaa Sommer- 

 fuglenes Iver afkøles. Mange flyver ud og kommer ikke 

 igen, andre vælger sig Pladser for at vente paa Morgen- 

 dagens Møde, idet de sætter sig paa det lukkede Vindus 

 Sprosser, ligesom de store Paafugleøjne gjorde. Festen 

 er endt for idag, den vil sikkert begynde igen imor- 

 gen, thi den er endnu uden Resultat paa Grund af 

 Traad værket. 



