DEN BAANDSTRIBEDE MUNK 189 



nødvendigt for at faa samlet Sværmen i mit Værelse, at 

 de er strømmet sammen histfra og herfra, fra hele Op- 

 landet i en Omkreds, som jeg ikke vover at bestemme. 



Tre Aar gaar, og den haardnakket drevne Jagt skaf- 

 fer mig endelig to Kokoner af Munken. Begge giver 

 de mig med nogle Dages Mellemrum henimod Midten 

 af August en Hun, et Tilfælde, som tillader mig at 

 skifte med og gentage mine Forsøg. 



Jeg fornyr hurtigt de Forsøg, paa hvilke det store 

 Paafugleøje allerede har givet mig meget bestemte Svar. 

 Dagens Pilgrim er ikke mindre dygtig end Nattens. 

 Den spotter alle mine ondskabsfulde Paafund. Den 

 finder ufejlbarligt Vej til den fangne Hun under Klok- 

 ken og Metaltraadsnættet, hvor i Huset Apparatet saa 

 end opstilles, den forstaar at opdage den i et Vægskabs 

 Skjul, den gætter dens Plads, naar den er gemt i en 

 hvilken som helst Æske, forudsat, at denne ikke er luk- 

 ket for tæt. Men den holder op med at komme, naar den 

 ikke modtager nogen Underretning om Hunnens Til- 

 stedeværelse, naar Æsken er lufttæt tillukket. Saa 

 vidt var det ikke andet end Gentagelser af, hvad det store 

 Paafugleøje ogsaa havde ydet. 



En vel tillukket Æske, hvis Luftindhold ikke slaar 

 i Forbindelse med den ydre Luft, lader Munken være 

 fuldstændig uvidende om den deri indelukkede Hun. 

 Ikke en melder sig, selv om Æsken staar klart synlig i 

 Vindueskarmen. Saaledes kommer Tanken om lug- 

 tende Uddunstninger, der ikke kan slippe gennem en 

 Væg af Metal, Træ, Karton, Glas, ligemeget hvilket, 

 igen i en mere paatrængende Form. 



Spurgt paa dette Punkt blev den store Natsværmer 

 ikke narret af det Naftalin, som paa Foranledning af 

 mig ved sin stærke Lugt skulde maskere de ekstrafine 

 Uddunstninger, der var uopfattelige for enhver menne- 



