196 j. h. pabre: skik og bhug hos insekterne 



straaler den giftefærdige Hun en Duft af den yderste 

 Finhed, som ikke kan opfattes af vor Lugtesans. In- 

 gen af mine Omgivelser var i Stand til med Næsen lige 

 op til Munkehunnen at opfatte den mindste Lugt, selv 

 ikke de yngste, hvis Næsers Følsomhed endnu ikke var 

 sløvet. 



Enhver Genstand, paa hvilken Hunnen har hvi- 

 let nogen Tid, bliver let gennemtrængt af denne Kvint- 

 essens, og denne Genstand bliver fra nu af i sig selv, 

 saa længe dens Uddunstninger ikke er forødt, et lige 

 saa virksomt Tiltrækningscentrum som selve Hunnen. 



Der er ikke noget at se, som kunde røbe Mad- 

 dingen. Paa Papiret, det nys forladte Leje, omkring 

 hvilket de Besøgende trænger sig sammen, er der intet 

 opfatteligt Spor, ingen Fugtighed, Overfladen er lige 

 saa ren som før Imprægneringen. 



Produktet fremkommer langsomt og maa samle 

 sig en Smule, før det aabenbarer sig i sin fulde Styrke. 

 Naar Hunnen tages bort fra sit Hvilested og anbringes 

 andetsteds, taber hun for et Øjeblik sin Tiltrækning 

 og virker ikke mere dragende, det er til Hvilestedet, der 

 er bleven mættet ved en langvarig Berøring, at de an- 

 kommende vender sig. Men Batterierne lades snart igen, 

 og den forladte genvinder sin Kraft. 



Det trækker kortere eller længere Tid ud alt efter 

 Arten med Tilstedekomsten af de underrettende Ud- 

 dunstninger. Den nyudklækkede maa modnes og fylde 

 sine Lugteflasker en lille Tid. Hunnen af det store 

 Paafugleøje har, naar den er kommen til Verden om 

 Morgenen, undertiden Besøgere samme Aften, for det 

 meste dog først næste Dag efter c. 40 Timers Forbere- 

 delser. Munkens Hun udsætter sine Sammenkaldelser 

 endnu mere, dens Bryllupsbekendtgørelser bliver ikke 

 offentliggjorte før efter to — tre Dages Venten. 



Lad os et Øjeblik vende tilbage til Folehornenes 



