BOLBOCEREN 199 



udfører en forholdsvis lang Flugt og vender tilbage til 

 sin Cellehob. 



Hvem, der ikke har set en Hund under dens Søgen 

 efter Trøfler, ved ikke Besked med et af de smukkeste 

 Udslag af Lugtesansen. Optaget af sin Gærning gaar 

 Dyret med Næsen imod Vinden og med langsomme 

 Skridt. Den standser, undersøger Jordbunden ved et 

 Stød med Snuden og skraber uden Ivrighed en Smule 

 i den med Poten. »Der er den, Herre,« synes den at 

 sige med Blikket, »der er den paa min Hundeære, Trøf 

 len er der.« 



Den har sagt sandt. Dens Herre graver paa det 

 angivne Sted. Hvis Greben skulde forvilde sig, bringer 

 Hunden den igen paa rette Vej ved at snuse en Smule 

 i Bunden af Hullet. Man behøver ikke at være bange 

 for Sten, for Rødder, som man møder paa sin Vej, til 

 Trods for Hindringer og for Dybden skal Knolden nok 

 komme tilsyne. Hundens Næse kan ikke lyve. 



En fin Lugtesans, siger man. Jeg skal gerne ind- 

 rømme det, hvis man derved forstaar, at Dyrets Næse- 

 bor er et Opfattelsesorgan; men er det, Dyret har op- 

 fattet, alletider en simpel Lugt i den almindelige For- 

 staaelse af Ordet, en Uddunstning, som vor egen Mod- 

 tagelighed kan opfatte? Jeg har forskellige Grunde til 

 at tvivle derpaa. Lad os fortælle lidt om Sagen. 



Jeg har forskellige Gange haft det Held at følge med 

 en Hund, en af de bedste og mest øvede i sit Fag. 

 Ganske vist, Kunstneren, som jeg saa meget ønskede at 

 se arbejde, saa ikke ud af stort, det var en almindelig 

 Hund, skikkelig og fornuftig, kejtet, ukæmmet, ikke til 

 at indbyde til at lægge sig i Krogen ved Ilden. Talent 

 og Elendighed findes stundom forenede. 



Dens Herre, Landsbyens navnkundige Trøffelsøger, 

 der var klar over, at det ikke var mit Ønske at røve 



