BOLBOCEREN 201 



alt mere eller mindre tydeligt. Der er dem, der lug- 

 ter af Roer, af fordærvet Kaal, der er dem, der er saa 

 stinkende, at de er i Stand til at forpeste Samlerens 

 Hus. Kun den ægte Trøffel har den Duft, der er saa 

 elsket af Gourmander. 



Hvis Lugten, som man paastaar, er dens eneste 

 Vejleder, hvad gør Hunden saa for at orientere sig mel- 

 lem alle disse grelle Modsætninger? Bliver den under- 

 rettet om, hvad Jorden indeholder, gennem en Uddunst- 

 ning, en Svampeduft, som er fælles for de forskellige 

 Arter? I saa Tilfælde rejser der sig et meget vanskeligt 

 Spørgsmaal. 



Jeg var opmærksom paa de almindelige Cham- 

 pignons, af hvilke mange, der endnu var usynlige, 

 meldte deres nære Ankomst ved at fremkalde Revner 

 i Jorden. Men paa disse Steder, hvor mit Øje gættede 

 Svampen, der hævede Jorden i Vejret ved at puffe 

 til den med sin Hat, paa disse Steder, hvor den alminde- 

 lige Svampelugt sikkert var stærkt udtalt, har jeg al- 

 drig set Hunden stanse. Den gik foragtelig forbi uden 

 at snuse og uden at skrabe med Poten. Genstanden 

 var imidlertid jorddækket, og den lignede af Duft dem, 

 som Hunden undertiden havde gjort os opmærksom 

 paa tidligere. 



Jeg vendte hjem fra Forsøgene med Hunden med 

 den Overbevisning, at dens Næse, der meddeler den, 

 hvor Trøflen er, ledes af noget mere end Lugten, saa- 

 ledes som vi forstaar denne gennem vore egne Lugte- 

 evner. Lyset har sine mørke Straaler, der ikke ind- 

 virker paa vor Næthinde, men som dog tilsyneladende 

 ikke er uden Indvirkning paa alle Næthinder. Hvorfor 

 skulde der saa ikke paa Lugtens Omraade være hem- 

 melige Udstraalinger, der er ukendte for vor Opfat- 

 telse, men opfattelige af en fra vor forskellig Lugtsans? 



