BOLBOCEREN 205 



ler Skatte til Vinteren og opdynger den opgravede Jord 

 ved deres Boers Tærskeler. Og saa det fine Sand, der 

 er saa blødt mellem Hænderne og saa udmærket at 

 grave Tunneler i og til at lave Barakker af, som man 

 tapetserer med Mos og i hvilke man stikker et Stykke 

 Rør, der skal forestille en Skorsten. Og Æbler, 

 der smager delikat til Tonerne af en Æolsharpe, som 

 fløjter blidt mellem Fyrrenaalene! 



Ja, det er et sandt Paradis for Børnene, hvorhen 

 de begiver sig som Belønning, naar de har svedt over 

 deres Lektier. Men ogsaa de Voksne finder deres For- 

 nøjelse der, og hvad mig angaar, saa har jeg lange Aar 

 igennem iagttaget to Insekter der, uden at naa til at blive 

 bekendt med deres intime Familiehemmeligheder. Det 

 ene af dem er Skarnbassen Minotaurus typhæus, hvis 

 Han bærer tre fremadrettede Spyd paa sit Bryststykke. 

 De gamle Forfattere kaldte den Phalangisten paa 

 Grund af dens Udstyr, som kunde sammenlignes med 

 den macedoniske Falanx's tre Rækker Lanser. 



Det er en kraftig Fyr, der ikke bryder sig om Vin- 

 teren. Hele den daarlige Aarstid igennem gaar den, saa 

 snart Vejret er en Smule blidt, stille ud af sit Bo, naar 

 Natten falder paa, og samler i det nærmeste Naboskab 

 af sin Jordhule nogle Faareekskrementer, der ligner 

 gamle Oliven, som Sommersolen har udtørret. Den stab- 

 ler dem sammen som en Rosenkrans paa Bunden af sit 

 Spisekammer, lukker Døren og giver sig til at æde dem. 

 Naar dens Proviant smuldrer hen, efter at dens spar- 

 somme Safter er udtømte, gaar den op paa Overfladen 

 igen og fornyr sine Forraad. Saaledes gaar Vinteren 

 hen uden Arbejdsstandsning, med mindre Vejret skulde 

 blive alt for haardt. 



Den anden af de af mig i Fyrreskoven iagttagne 

 Insekter er Bolboceren. Dens Jordbo, der er spredt hist 

 og her blandet mellem Minotaurens er let kendeligt. 



