BOLBOCEREN 207 



fra den, det er dens Bytte, dens Ejendom, dens Lykke. 

 Spredte Smuler viser, at vi har overrasket den ved et 

 Festmaaltid. 



Lad os tage Genstanden fra den. Vi ser, at det er 

 en Slags uregelmæssig Pung, ujævn, lukket overalt og 

 skiftende i Størrelse fra en Ært til et Kirsebær. Dens 

 Ydre er rødbrunt, besat med smaa Vorter, dens Indre 

 er glat og hvidt. Sporerne, der er ægformede og gen- 

 nemskinnende, ligger i Rækker paa otte i lange Sække. 

 Paa disse karakteristiske Træk kender man en under- 

 jordisk Svamp, der staar Trøflerne nær, og som af 

 Botanikerne kaldes Hydnocystis arenaria. 



Der kommer saaledes Lys over Bolbocerens Skikke 

 og over Grunden til, at dens Jordboer bliver saa hyp- 

 pigt fornyede. I det stille Tusmørke begiver det lille 

 Dyr sig paa Vej, det pipper blidt og opmuntrer sig selv 

 med sin Sang. Det gennemsøger Jordbunden, det un- 

 dersøger den paa dens Indhold, ganske som Hunden gør 

 det, naar den er ude at søge efter Trøfler. Dets Lugte- 

 sans underretter den om, at den ønskede Genstand er 

 der inde dækket af nogle Tommer Sand. Sikker paa 

 det bestemte Sted, hvor den ligger, graver det lige ned 

 med stor Sikkerhed, og naar den ufejlbarligt. Saa længe 

 som Føden holder ud, gaar Billen ikke mere ud, den 

 æder glad og fornøjet paa Bunden af sin Brønd, uden 

 at bryde sig om, at Indgangen er aaben eller næppe nok 

 lukket. 



Naar der ikke er mere tilbage, flytter den og søger 

 efter en anden Bid Brød, der giver Anledning til Grav- 

 ning af en ny Jordhule, som bliver forladt igen, naar 

 Turen kommer til den. Ligesaa mange Svampe, den 

 har fortæret, lige saa mange Boer har den haft, simple 

 Maaltidspladser, Pilegrimmens Madskabe. Saaledes 

 gaar den under Bordets Glæder fra et Hjem til et andet 



