214 .1. H. FABRE: SKIK OG BRIG HOS INSEKTERNE 



ud lykkelig ved den Maade, hvorpaa den havde gjort 

 sig mere tiltrækkende. Lad os lade være med at tale 

 ondt om dette og lad os fremfor alt ikke diskutere det. 

 Enhver Smag har sin Berettigelse. 



Hvorfor skulde visse af de Insekter, der elsker de 

 dødes Duft, ikke have lignende Vaner? Dermestes og 

 Saprinus kommer til Arum'en og kravler om der hele 

 Dagen i en tæt Vrimmel, skønt det staar dem frit for 

 at gaa deres Vej, og mange af dem gaar til Grunde un- 

 der det tumultuariske Orgie. Hvad der holder dem til- 

 bage, er ikke den fede Kost, thi Blomsten giver dem in- 

 tet at æde, det er heller ikke Æglægningen, thi de tager 

 sig vel iagt for at anbringe deres Larver paa dette Sulte- 

 sted. Hvad bestiller de der da, disse vanvittige? Til- 

 syneladende beruser de sig i den raadne Stank, som 

 Bull gjorde det paa et Muldvarpekadaver. 



Og denne Lugt-Rus tiltrækker dem allevegne rundt 

 omkring fra, maaske langt borte fra, man ved det ikke 

 rigtigt. Paa samme Maade strømmer Aadselgraverne 

 under deres Søgen efter et Sted at anbringe deres Af- 

 kom paa fra Markerne til mine stinkende Aadsler. De 

 bliver begge varslet ved en stærk Lugt, der generer os 

 paa Hundrede Skridts Afstand, men breder sig videre og 

 fryder dem paa Afstande, hvor de holder op at pa;i 

 virke vor Lugtesans. 



Hydnocysten, Bolbocerens Livret, har ingen af 

 disse brutale Uddunstninger ved sig, som er i Stand til 

 at udbrede sig i Rummet; den er lugtløs i det mindste 

 for os. Insektet, som søger den, ankommer ikke langt 

 borte fra, det bebor de samme Steder som Svampen. 

 Saa svage, som den underjordiske Knolds Uddunst- 

 ninger er, har den lækkersultne Eftersøger, der er 

 udrustet derefter, stor Lethed ved al opdage dem: den 

 opererer paa nært Hold, i Jævne med Jorden. Hunden 

 har det ligedan: den søger med Næsen imod Jorden. 



