216 .1. H. fabre: skik og brug hos insekterne 



Luften bliver gennemtrukket og bliver stinkende i vid 

 Omkreds. Saaledes faar Dermestes og Saprinerne, der 

 er saa store Elskere af Kadaverduften, Besked gennem 

 Smaadelenes Udbredelse i Luften. Paa samme Maade 

 frigør de stinkende Atomer sig fra den raadne Tudse 

 og udbreder sig viden om til Glæde for Aadselgraveren. 



Men hvad frigør sig materielt fra Spinderens eller 

 det store Paafugleøjes Hun? Intet, efter hvad vor Lug- 

 tesans siger os. Og dette intet skulde, naar Hannerne 

 strømmer til, med sine Molekuler kunne mætte et umaa- 

 deligt Rum paa nogle Kilometer i Omkreds. Hvad den 

 frygtelige Stank fra Arum'en ikke formaar at udføre, 

 det skulde den lugtløse trods alt kunne gøre! Aanden 

 nægter, hvor deleligt Stoffet end kan være, at drage 

 den Slags Slutninger. Det vilde være at farve en Indsø 

 rød med et Gram Karmin, at fylde Rummet med intet. 



En anden Grund. I mit Værelse, der forud var 

 fyldt med kraftige Lugte, som maa have behersket og 

 tilintetgjort de fine Uddunstninger, ankom Hansommer- 

 fuglene uden mindste Tegn paa Forvirring. 



En stærk Lyd kvæler en svag Tone og forhindrer 

 den fra at blive hørt, et stærkt Lys overstraaler en svag 

 Lysning. Det er Bølger af samme Natur. Men Torde- 

 nens Bulder kan ikke faa den mindste Lysstraale til at 

 blegne, lige saa lidt som Solens blændende Glans kan 

 kvæle den svageste Lyd. Da de er af forskellig Natur, 

 kan Lyset og Lyden ikke indvirke paa hinanden. 



Forsøget med Lavendelessens, Naftalin og andet 

 lignende siger os altsaa, at Lugten har to forskellige 

 Oprindelser. Sæt Bølgebevægelsen i Stedet for Udstraa- 

 lingen, og Problemet med det store Natpaafugleøje er 

 løst. Et lysende Punkt sætter Ætheren i Bevægelse ved 

 sine Svingninger og fylder et Rum af uendelig Størrelse 

 uden at miste noget af sin Substans. Omtrent paa 



