224 j. h. fabre: skik og brug hos insekterne 



Denne Gang gaar alt godt, men med en saadan 

 Langsomhed, at Indførelsen af Snabelen ikke kan føl- 

 ges, selv om man bruger en forstørrende Lupe. Og 

 Insektet drejer sig stadig, hviler sig og tager fat igen. 

 En Time, to Timer gaar, og jeg vedbliver med min 

 nerveanstrengende Opmærksomhed, thi jeg ønsker at 

 se, hvad Hasselboreren vil foretage sig i det Øjeblik, 

 den skal trække sin Sonde tilbage, vende sig om og 

 lægge sit Æg ved Rørets Aabning. Det er i alt Fald 

 saaledes, jeg forudser, at Begivenhederne vil forme sig. 



To Timer gaar og udtømmer min Taalmodighed. 

 Jeg træffer en Aftale med min Husstand. Tre af os 

 afløser hinanden efter Tur og overvaager uafbrudt det 

 ihærdige Kreatur, hvis Hemmelighed jeg vil have fat 

 paa, koste, hvad det vil. 



Jeg gjorde Ret i at kalde Hjælpere til, som laaner 

 mig deres Øjne og Opmærksomhed. Efter otte Timers 

 Forløb, otte uendelige Timer, henimod Nattens Frem- 

 brud, kaldte den Skildvagt, der stod paa Vagt, paa mig. 

 Insektet saa ud til at have sluttet sit Arbejde. Det 

 trækker sig tilbage, ja det drager varsomt sit Bor ud 

 af Frygt for at beskadige det. Se, nu er Instrumentet 

 ude, og paany viser det lige fremad. 



Det er Øjeblikket Ak nej, endnu ikke. End- 

 nu en Gang er jeg bleven snydt, mine otte Timers Over- 

 vaagen har ikke ført til noget. Hasselboreren bryder 

 op og forlader Agernet uden at udnytte Borehullet. Ja 

 til visse! jeg havde med god Grund givet Afkald paa at 

 anstille Iagttagelser ude i Skoven. At opholde sig saa 

 længe ude imellem de grønne Ege udsat for Solens Glød 

 vilde have været en utaalelig Pine. 



Hele Oktober Maaned igennem opnoterer jeg med 

 Bistand efter Behov af mine Hjælpere talrige Boringer, 

 som ikke blev efterfulgt af nogen Æglægning. Iagtta- 

 gelsestiden er meget skiftende. Den varer i Almindelig- 



