ELEFANT-HASSELBOREREN 231 



Hvor fremragende den end er som Opdrætter, har 

 Hasselboreren dog ogsaa anden Betydning og fortjener 

 Opmærksomhed i andre Henseender. Det er i det 

 mindste Droslens Mening, som, naar der henimod Efter- 

 aarets Afslutning bliver Mangel paa Bær, af egen Drift 

 holder Gilde paa Insektet med det lange Næb. Det er 

 en lille, men en meget velsmagende Mundfuld, der skaf- 

 fer Afveksling fra Olivenernes Beskhed, som endnu 

 ikke er bleven mildnet af Frosten. 



Og hvad vilde Skovens Opvaagnen om Foraaret 

 være uden Droslen og dens Medbejlere? Lad kun 

 Mennesket forsvinde, udryddet som Følge af sine egne 

 Dumheder, Forny elsesfesten vil derfor ikke være min- 

 dre højtidelig, fejret som den bliver ved Droslens Fan- 

 farer. 



Til den meget fortjenstfulde Rolle at glæde Fuglen, 

 der er Skovenes Fryd, føjer Hasselboreren en anden: 

 den at begrænse Overfloden af Planter. Som alle 

 de stærke, der virkelig er deres Styrke værdige, er Egen 

 ædelmodig: den yder Agern i Skæppevis. Hvad skulde 

 Jorden gøre med denne Overflod? Skoven vilde kvæles 

 af Mangel paa Plads, Overmaalet af Træer vilde virke 

 ødelæggende. 



Men saa snart der er Overflod paa Levnedsmidler, 

 strømmer der fra alle Sider Fortærere til, som er travlt 

 beskæftigede med at bringe Ligevægt tilveje i den ubæn- 

 dige Plantevækst. Skovmusen, en Indfødt, opmagasine- 

 rer Agernet i en Stenhob ved Siden af sin Hømadras. 

 En Fremmed, Skovskaden, kommer til os langt borte 

 fra i flokkevis efter at have faaet Besked om Overflo- 

 den, jeg ved ikke paa hvad Maade. Nogle Uger fester 

 den fra den ene Eg til den anden, den lægger sin Jubel 

 og sin Ængstelse for Dagen ved sine Skrig, som minder 

 om en Kats, der er ved at kvæles, og derpaa vender den, 



