ELRFANT-HASSELBOREREN 233 



Min Ven, vil jeg sige til ham, Skovlogeden kan 

 ikke gaa retsligt frem imod Synderen, og det er me- 

 get heldigt, thi vor Selviskhed, der er tilbøjelig til i 

 Agernhøsten kun at se en Guirlande af Pølser, vilde 

 have skæbnesvangre Følger. Egen indbyder en hel 

 Verden til at drage Nytte af dens Frugter. Vi tager den 

 største Part, fordi vi er de stærkeste. Det er vor 

 eneste Ret. 



Men umaadelig højt op over os rager den ligelige 

 Fordeling mellem de forskellige Fortærere, af hvilke 

 hver har sin Rolle, lille eller stor, i denne Verden. Hvis 

 det er udmærket, at Droslen fløjter og fryder sig over 

 Foraarets Løvspring, maa vi ikke tage det ilde op, at 

 Agernerne er ormstukne. I dem udvikler Fuglenes Des- 

 sert, Hasselboreren, sig, den lækre Mundfuld, som sætter 

 Fedt om Gumpen og skaber skønne Toner i Struben. 



Men lad nu Droslen synge, og lad os vende tilbage 

 til Snudebillens Æg. Vi ved, hvor de findes: ved Ager- 

 nets Grund, mellem det blødeste og saftigste, som Kær- 

 nen ejer. Men hvorledes er det bleven anbragt der, saa 

 langt fra Indgangspunktet ovenover Skaalens Rand? 

 Et meget lille Spørgsmaal, det er sandt, endog et barn- 

 agtigt, om man vil. Men lad os ikke foragte det: Viden- 

 skaben er opbygget af Barnagtigheder. 



Den første, som gned et Stykke Rav paa sit Ærme 

 og derefter saa, at dette Stykke tiltrak et Halmstraa, 

 havde sikkert ingen Anelse om vore Dages elektriske 

 Undere. Han morede sig naivt. Gentaget og undersøgt 

 paa alle Maader er Barnets Leg bleven til en Verdens- 

 kraft. 



Iagttageren maa ikke agte noget for ringe: han ved 

 aldrig, hvad der kan udvikle sig af den ringeste Kends- 

 gærning. Jeg opstiller altsaa paa ny det Spørgsmaal: 

 ved hvilke Midler har Hasselborerens Æg faaet Plads 

 saa langt fra Indgangspunktet? 



