ELEFANT-HASSELBOREREN 235 



Og alligevel, lad os skynde os med at forkaste 

 denne underlige Forklaring, det er fortvivlet at ville 

 tage sin Tilflugt til den. Aldrig nogensinde lægger eu 

 Hasselborer sit Æg uden Dækning for saa at snappe 

 det med Snabelen. Følgen vilde blive, at den fine Kim 

 ufejlbarligt vilde gaa til Grunde, knust ved at tvinges 

 gennem en fin, halvt tilstoppet Kanal. 



Min Forlegenhed er stor, og den vil blive delt af 

 enhver Læser, der kender noget til den borende Billes 

 Bygning. Græshoppen har en Sabel, et Æglægnings- 

 instrument, der gaar ned i Jorden og udsaar Æggene 

 i den ønskede Dybde, Leucospis har en fin Lægge- 

 braad, som smyger sig ind gennem Chalicodomens 

 Murerarbejde og bringer Ægget ind i den store, søvnige 

 Larves Celle, men Hasselboreren har ingen af disse 

 Dyrendalere, af disse Daggerter, af disse Spækkenaale, 

 den har intet i Enden af sin Bagkrop, absolut intet. 

 Og alligevel er det den nok at anbringe sin Bagkrop- 

 spids paa Borets snævre Aabning, for at Ægget straks 

 skal være lejret helt nede paa Bunden. 



Anatomien maa give os Gaadens Løsning, den er 

 uløselig ad anden Vej. Jeg aabner Æglæggersken. 

 Hvad jeg har for mine Øjne, forbavser mig. Der findes 

 der, indtagende hele Legemets Længde, en underlig Ind- 

 retning, en rødgul Stav, hornagtig, stiv, jeg kunde næ- 

 sten være tilbøjelig til at sige en Snabel, saa meget ligner 

 den den paa Hovedet. Det er et Bør, haarfint, en 

 Smule muskedonneragtigt udvidet i den frie Ende, op- 

 pustet til et Ægleje ved Udspringet. 



Her har vi Æglægningsinstrumentet, der svarer til 

 Boret i Omfang og Længde. Lige saa dybt, som den bo- 

 rende Snabel gaar ned, lige saa dybt gaar ogsaa Æglæg- 

 ningsrøret, den indvendige Snabel ned. Naar Dyret 

 bearbejder sit Agern, vælger det sit Angrebspunkt saa- 



