236 J.H. fabrk: skik og brug hos insekterne 



ledes, at de to hinanden erstattende Redskaber begge 

 kan naa det attraaede Punkt, Kærnens Grund. 



Det øvrige forklarer sig nu af sig selv. Naar Borets 

 Arbejde er færdigt og Gangen parat, vender Moderdyret 

 sig om og anbringer Enden af sin Bagkrop paa Aab- 

 ningen. Det trækker blank, det lader sin indvendige 

 Mekanisme træde ud, den, der uden Vanskelighed tvin- 

 ger sig ned gennem de bevægelige Raspspaaner. Der 

 viser sig intet af det ledende Rør, med en saadan Be- 

 hændighed og Forsigtighed arbejder det, og der kom- 

 mer heller ikke noget til Syne, naar Instrumentet, efter 

 at Ægget er anbragt paa sin Plads, stiger op igen og ef- 

 terhaanden trækkes ind i Bagkroppen. Det er fuldbyr- 

 det, — Æglæggersken gaar sin Vej, og vi har ikke op- 

 daget nogen af dens smaa Hemmeligheder. 



Havde jeg ikke Grund til at holde ud? Et tilsyne- 

 ladende ubetydeligt Træk har lært mig paa utvivlsom 

 Vis, hvad allerede Larverne fik mig til at fatte Mistanke 

 om. Snudebillerne med deres lange Snabel har et indre 

 Rør, en Bagkrops-Snabel, som intet forraader udven- 

 digt, de ejer, skjult i Bagkroppen, noget, der svarer til 

 Gråshoppens Sabel og Ichneumonidernes Spækkenaal. 



XVII. 

 ÆRTENS SNUDEBILLE. 



Mennesket sætter Ærten højt. Fra Oldtiden af har 

 det, idet det anvendte mere og mere vidtstrakt Omhu 

 under dens Dyrkning, brudt sit Hoved for at faa den til 

 at sætte større, finere og sødere Frø. Bøjelig af Naturen 

 og blidt opmuntret har Planten ladet sig dette byde, og 



