ÆRTENS SNUDEBILLE 237 



den har endt med at give det, som Gartnerens Ærger- 

 righed stræbte efter at faa af den. Hvor er vi nu om 

 Dage kommen langt bort fra den Høst, som Varro og 

 Columella maatte nøjes med! Hvor er vi fremfor alt 

 langt fra de oprindelige, vilde Frøkorn, som den første, 

 der gav sig af med at skrabe i Jorden, betroede til Jord- 

 bunden, maaske ved Hjælp af en halv Underkæbe af 

 en Hulebjørn, hvis stærke Hjørnetand tjente til Plov- 

 skær! 



Hvor findes i de vildtvoksende Planters Verden den 

 Vækst, der var den første Oprindelse til Ærten? Vore 

 Strøg har ingen saadan. Finder man den andetsteds? 

 Paa dette Punkt tier Botanikerne, man har kun vage 

 Sandsynligheder til Svar. 



Den samme Uvidenhed gælder forøvrigt om de 

 fleste af vore andre Næringsplanter. Hvorfra har vi 

 faaet Hveden, denne velsignede Græsart, som giver os 

 Brødet? Ingen ved det. Det nytter ikke søge den her 

 paa Steder, hvor den ikke plejes af Mennesket, det nyt- 

 ter heller ikke søge den i fremmede Lande. I Orienten, 

 hvor Agerdyrkningen har sin Vugge, har Plantesam- 

 leren aldrig truffet det hellige Aks formerende sig af 

 sig selv paa Arealer, der ikke var vendt af Ploven. 



Rugen, Bygget og Havren, Roen og Radisen, Runkel- 

 roen og Guleroden, Græskarret og mange andre Kultur- 

 planter lader os være i en lignende Usikkerhed: deres 

 Udgangspunkt er ukendt eller i det højeste anet bagved 

 Aarhundredernes uigennemtrængelige Skygge. Naturen 

 har leveret os dem i deres fulde, vilde Kraft og af mid- 

 delmaadig Næringsværdi, lige som den den Dag idag 

 tilbyder os Morbærret og Slaaenbærret i Krattet, den 

 har givet os dem i Skikkelse af karrige Udkast, omkring 

 hvilke vort Slid og vor Opfindsomhed taalmodigt kunde 

 samle en Skat af næringsholdigt Kød, dette den første 



