242 J. h. fabrk: skik og bkug hos insekterne 



som vi har set hos Balaninerne, Larinerne og Rhyn- 

 chiterne. Da hun ikke er udstyret med noget Bor, saar 

 Hunnen sine Æg frit ud, uden Beskyttelse imod Solens 

 Brand og Atmosfærens Luner. Intet kan være mere 

 simpelt, men heller intet mere farligt for Kimene, med 

 mindre de er af en særlig Beskaffenhed, som gør det 

 muligt for dem at modstaa de skiftende Prøvelser, som 

 Hede og Kulde, Tørhed og Fugtighed udsætter dem for. 



I det indsmigrende Solskin Kl. 10 om Morgenen 

 gennemløber Hunnen med rykvise Skridt den udvalgte 

 Bælg, lunefuldt og umetodisk nedenfra opad og ovenfra 

 nedad, paa den ene og derefter paa den anden Flade. 

 Et Øjeblik fremviser hun et middelstort Læggerør, der 

 bevæger sig hurtigt til Højre og Venstre ligesom for at 

 ridse Overhuden. Derpaa kommer der et Æg frem. 

 som hun forlader, saa snart det er bragt paa Plads. 



Et hastigt Strog med Læggerøret snart her og 

 snart der paa Bælgens grønne Hud er det hele. Kimen 

 er ladt tilbage der ubeskyttet og i fuldt Solskin. In- 

 sektet gør intet Udvalg med Hensyn til Stedet, hvor 

 Ægget anbringes, intet for at afkorte den kommende 

 Larves Søgen, naar den skal til paa egen Haand at 

 trænge ind i Spisekamret. Nogle Æg anbringes paa tic 

 Pukler, som Frøene frembringer, men ligesaa mange 

 er aflagt i de golde Skilledale. De første næsten be- 

 rører Føden, de sidste er noget borte fra denne. Lar- 

 ven maa som Følge heraf selv finde sig til Rette. Kort 

 sagt, uordentlig som den er, minder Ærtesnudebiilens 

 Æglægning om en paa Lykke og Fromme gjort Udsæd. 



En alvorligere Fejl! Antallet af de Æg, som betros 

 til samme Bælg, staar ikke i Forhold til Antallet at 

 de i den indelukkede Frø. Man maa paa Forhaand vide. 

 at hver Larve behøver en Ration af en Ært, en absolut 

 nødvendig Ration, rigeligt tilstrækkelig til en enkelts 



