ÆRTENS SNUDEBILLE 243 



Velvære, men ikke nok til flere Fortærere, selv om de 

 kun er to. Hver Larve sin Ært, hverken mere eller 

 mindre, det er en uforanderlig Regel. 



Avls-Økonomien forlanger altsaa, at Æglægger- 

 sken, der har skaffet sig Oplysning om den Bælg, som 

 hun har undersøgt, saa nogenlunde sætter en Talgrænse 

 med Hensyn til de Kim, hun afgiver, en Grænse, som 

 retler sig efter Antallet af de i den indeholdte Frø. Men 

 en saadan Begrænsning eksisterer ikke. I sin Iver efter 

 at blive af med Æggene giver Æggestokken altid hver 

 Ration flere Fortærere. 



Mine Fortegnelser stemmer overens paa dette 

 Punkt. Antallet af de Æg, der aflægges paa en Bælg. 

 overgaar altid, og ofte paa en ligefrem skandaløs 

 Maade, Antallet af de Frø, der staar til Raadighed. Hvor 

 mager Foderposen end er, af Gæster er der altid Over- 

 flødighed. Naar jeg dividerer Summen af de Æg, som 

 findes paa denne eller hin Bælg, med Antallet af de i 

 den indeholdte Ærter, finder jeg fra fem til otte Preten- 

 denter for hver af disse: ja, jeg har endog fundet ti, 

 og der er ikke noget, som siger, at Overskudet ikke 

 skulde kunne være større endnu. Mange er de kaldede, 

 men hvor faa er ikke de udvalgte! Hvad skal alle de 

 overtallige, der nødvendigvis er udelukket fra Gæste- 

 budet af Mangel paa Plads, gøre? 



Æggene er klart ravfarvede, cylindriske, glatte og 

 afrundede i begge Ender. De er i det højeste en Milli- 

 meter lange. Hvert af dem er fæstet til Bælgen ved et 

 tyndt Knippe Traad af størknet Æggehvidestof. Hverken 

 Regn eller Vind kan faa Bugt med deres Vedhængning. 



Ofte afgiver Æglæggersken Æggene to og to paa en 

 Gang, det ene ovenpaa det andet, ofte udklækkes ogsaa 

 det yderste af et Par, medens det inderste visner og 

 gaar til Grunde. Hvad har det sidste manglet i at kunne 



16* 



