248 J. H. FABRE: SKIK OG BRUG HOS INSEKTERNE 



de Fremskridt, Bordfællerne gør. 1 Begyndelsen foregaar 

 der inlet særligt. Enhver af de smaa Larver gnaver, 

 isoleret i sin snævre Hule, rundt om sig. Den æder 

 sparsomt og fredeligt. Den er endnu meget lille, et Atom 

 mætter den. Imidlertid kan én Ærts Masse ikke stræk- 

 ke til til saa stort et Antal lige til Enden. Sulten 

 truer, alle maa gaa til Grunde paa én nær. 



Se nu, hvor fuldstændigt Forholdene snart for- 

 andrer sig. En af Larverne, den, der indtager den 

 centrale Stilling i Frøet, vokser hurtigere end de andre. 

 Næppe har den opnaaet et større Omfang end dens 

 Konkurrenter, før disse sidste holder op med at spise 

 og afholder sig fra al yderligere Udhuling. De hlivtr 

 uhevægelige, de føjer sig efter Forholdene, de farer 

 heden ved den blide Død, som bortriver de endnu ikke 

 bevidste Liv. De forsvinder opløste og udslettede. De var 

 saa smaa, de stakkels Ofre! Ærten tilhører for Frem- 

 tiden i sin Helhed den eneste overlevende. Hvad er der 

 da sket, som har bevirket denne Affolkning rundt om 

 den priviligerede? 1 Mangel af et bestemt Svar skal jeg 

 fremsætte en Gisning. Skulde der ikke iÆrtens Centrum, 

 der er af en mere mild Beskaffenhed end Resten, be- 

 gunstiget som den er ved Solens kemiske Virksomhed, 

 findes en Barneret, en Mos af en Art, som er særlig godt 

 tilpasset til Larvens fine Organisation? Saa bliver Ma- 

 ven maaske, paavirket gunstigt af denne fine Fode, der 

 smager godt og er mere sukkerholdig, styrket og skik- 

 ket til at fordøje en mindre let Føde. Før Grødfadet, 

 for det Brød, de stærke spiser, faar Pattebarnet sin 

 Mælkekost. Mon den centrale Del af Ærten ikke skulde 

 være Brystkirtelen, som tjener til Ernæring af Ærte- 

 snudebillens lille Larve? 



Med samme Ærgærrighed og med de samme Ret- 

 tigheder begiver alle Sædekornets Beboere sig paa Vej 



