ÆRTENS SNUDEBILLE 249 



henimod den lækre Bid. Turen dertil er besværlig, og 

 der er flere Stationer paa Vejen i midlertidige Huler. 

 Man hviler sig, og i Forventning om det, der er bedre, 

 gnaver man beskedent i sig af den omgivende, modne 

 Masse, man arbejder med Munden, mere for at aabne 

 sig en Vej end for at styrke sig. 



Endelig naar en af Udhulerne, begunstiget ved den 

 Retning, den har fulgt, til det centrale Mælkekammer. 

 Den sætter sig fast der, og alt er afgjort: de andre har 

 kun tilbage at dø. Hvorledes faar de at vide, at Plad- 

 sen er indtaget? Hører de, at deres Kammerat begna- 

 ver sit Bos Vægge med sine Kindbakker? Opfatter de 

 paa Afstand den Bevægelse, som Gnavningen volder? 

 Noget saadant maa finde Sted, thi fra nu af ophører 

 Forsøgene paa at bore sig videre frem. Uden at for- 

 søge en Kamp med den lykkelige Opkomling, uden at 

 forsøge paa at fordrive ham, tager de, der er bleven 

 tilbage i Kappestriden, mod Døden. Jeg kan godt lide 

 denne blide Resignation hos dem, der er kommen for 

 sent. 



En anden Betingelse, den rumlige, spiller med ind 

 i denne Historie. Af vore Snudebiller af Bruchus-Slæg- 

 ten er Ærtens den største. Den behøver, naar den naar 

 den voksne Alder, saa rigelig Plads i sit Bo, som de 

 andre Udnyttere af Frøkorn ikke kræver. En Ært yder 

 den en fuldt tilstrækkeligt stor Celle, men ikke desto 

 mindre vilde Samboen af to i den være en Umulighed: 

 der vilde mangle Plads, selv om man klemte sig godt 

 sammen. Saaledes har vi atter her for os Nødvendig- 

 heden af en ubarmhjærtig Udrensning, som undertryk- 

 ker alle Konkurrenterne i den besatte Ært paa en nær. 



I sin omfangsrige Masse kan Bønnen, der af Snude- 

 billen er yndet næsten lige saa meget som Ærten, der- 

 imod give Rum for flere Beboere. Den, der for lidt 



