'250 j. h. pabre: skik or, brug hos insekterne 



siden var Eneboer, bliver her til en Klostermunk. Uden 

 at den ene griber ind i Naboens Omraade, er der her 

 Plads til fem — seks eller flere. 



Forøvrigt finder hver af Larverne de første Dages 

 Ernæring indenfor sin Rækkevidde, det vil sige det 

 Lag, der langt fra Yderfladen stivner langsomt og be- 

 varer sine saftige og lækre Egenskaber gennem læn- 

 gere Tid. Dette indre Lag repræsenterer et Brøds 

 Krumme, medens Resten af dette er Skorpe. 



I Ærten, denne mellemstore Kugle, indtager det 

 det centrale Parti, dette begrænsede Parti, til hvilket 

 den lille Larve skal naa ind, og gør den ikke det. 

 rriaa den dø; i Bønnen, denne store Tærte, overtrækker 

 det den store Berøringsflade mellem de flade Kimblade. 

 Hvad enten de angriber det store Frøkorn her eller 

 der, behøver hver af Larverne kun at bore sig lige ind 

 for snart at træffe paa den attraaede Føde. 



Men naar de den da ogsaa? Jeg tæller Æggene, 

 der er fastgjort til en Bønnebælg, og jeg tager de i denne 

 indesluttede Bønner ud; og naar jeg sammenligner de 

 to Tal, saa erkender jeg, at der, naar man regner med 

 fem eller seks Gæster i hver Bønne, med Lethed er 

 Plads til hele Familien. Her gaar der ingen overtallige 

 til Grunde af Sult næsten lige efter at være kommen 

 ud af Ægget, de har alle Del i den rigelige Bid, de bliver 

 alle til noget. Overfloden paa Proviant vejer op imod 

 Æglæggerskens Ødslen med Æg. 



Hvis Ærtesnudebillen altid valgte Bønnen til at 

 anbringe sit Afkom i, kunde jeg saa udmærket forklare 

 mig dens overordentlig rige Udsæd af Kim paa en og 

 samme Bolig: en rigelig Mængde Føde, der er let at faa 

 fat paa, kalder paa en rigelig Rede fuld. Ærten paa sin 

 Side forbløffer mig. Hvilken Forvildelse faar Hunnen 

 til at overgive sine Børn til Sulten paa en utilstrækkelig 



