252 J.H. FABHK: SKIK OG BRUG HOS INSEKTERNE 



Afkommet maa gaa til Grunde af Sult. Jeg forstaar 

 ikke denne Idiotisme, den skurrer alt for stærkt imod 

 Moderinstinktets sædvanlige Klarsynethed. 



Jeg er derfor tilbøjelig til at tro, at Ærten ikke er 

 Ærtesnudebillens oprindelige Andel i Delingen af Jor- 

 dens Goder. Det skulde snarere Bønnen være, der er 

 i Stand til at huse et helt Dusin Gæster og flere i hvert 

 af Frøene. Med denne Plantes store Frø er der ikke 

 mere noget skrigende Misforhold imellem Insektets 

 Æglægning og den Proviant, som staar til Raadighed. 



I øvrigt kan man ikke tvivle om, at Bønnen er 

 den første i Tid af vore forskellige Erobringer paa Køk- 

 kenurternes Omraade. Dens ualmindelige Størrelse og 

 behagelige Smag har sikkert tiltrukket den Menneskets 

 Opmærksomhed fra de fjærneste Tider. Det var en 

 fuldt færdig og højst værdifuld Mundfuld for Familie- 

 stammen. Man bestræbte sig derfor for at mangfoldig- 

 gøre den i Haven ved Siden af Boligen, en Hytte af 

 Greneværk, sammenkittet med Ler. Det var Begyn- 

 delsen til Agerbruget. 



Udvandrerne fra Gentralasien, der med mange Sta- 

 tioner undervejs kom til vore vilde Egne med deres 

 oksel'orspændte Karrer, der rullede afsted paa runde 

 Skiver, som var skaaret ud af Træstammer, medbragte 

 først Hestebønnen, derefter Ærten og endelig Kornsor- 

 terne, som var den mest udmærkede Sikring imod Sul- 

 ten. De bragte os ogsaa Kvæget, de lærte os at kende 

 Broncen, det første Redskabsmetal. Saaledes kom 

 Civilisationens Gry til Syne hos os. 



Bragte disse Foregangsmænd os ufrivilligt sammen 

 med Bønnen Insektet, som kæmper med os om den? 

 Man maa have Lov til at tvivle om det, Ærtesnude- 

 billen synes at være indfødt. Jeg har i alt Fald fun- 

 det, at den hæver Tribut af visse af Egnens ærteblomst- 



