ÆRTENS SNUDEBILLE 253 



rede. vildtvoksende Planter, som aldrig har vakt Menne- 

 skets Begær. Den vrimler især paa den store Skovflad- 

 bælg fLathyrus latifolius I med de prægtige Blomster- 

 klaser og de smukke, lange Skulper. Froene i disse er 

 af middelmaadig Størrelse, adskilligt mindre end vore 

 Ærter, men hver af dem er. naar de bliver gnavet af 

 lige til Yderhuden, hvad deres Beboere nok skal passe 

 at gøre, tilstrækkelig til sine Larvers Trivsel. 



Vi maa ogsaa lægge Mærke til disse Fros betydelige 

 Antal, jeg har talt over en Snes i én Bælg. en Rigdom. 

 >om er ukendt for Ærtens Vedkommende, selv naar den 

 er allergivtigst. Den prægtige Fladbælg kan derfor ogsaa 

 uden alt for stort Tab i Almindelighed ernære det Af- 

 kom, der bliver betroet til dens Bælge. 



Er der Mangel paa Skovfladbælge, vedbliver Ærte- 

 snudebillen ikke desto mindre med sin sædvanlige Ud- 

 gydelse af Kim paa andre Ærteblomstrede af lignende 

 Smag. men ude af Stand til at ernære alle dens Lar- 

 ver, i . Eks. den vandrende Vikke (Vicia peregrina • og 

 Fodervikken [Vicia sativa). Æglæget vedbliver at 

 være talrigt selv paa Bælge, der er utilstrækkelige, fordi 

 den Plante, den oprindelig foretrak, leverede Proviant i 

 Mængde, hvad enten det nu var paa Grund af det store 

 Antal eller paa Grund af Storreisen af dens Frø. Lad 

 os som oprindelig Nærmgsplante antage Bønnen, hvis 

 Ærtesnudebillen er en Fremmed, den store Fladbælg, 

 hvis den er indfødt. 



En skønne Dag langt tilbage i Tiden kom saa 

 Ærten hertil og blev dyrket i den samme forhistoriske 

 Have. i hvilken Bønnen var bleven dyrket for den. Men- 

 nesket fandt, at den var bedre end Hestebønnen, der 

 nu har faaet Lov til at blive glemt, efter at have gjort 

 os saa mange Tjenester. Det var ogsaa Snudebillens 

 Mening, som uden helt at glemme sin Bønne og sin 

 Vikke i Reglen slog sig ned paa Ærten, der fra Aar- 



