254 J. h. fabre: skik og brug hos insekterne 



hundrede til Aarhundrede blev Genstand tor en mere 

 og mere udstrakt Dyrkning. Nu om Stunder maa vi 

 dele den imellem os: Ærtesnudebillen udnytter den el- 

 ter Behag og overlader Resten til os. 



Denne Insektets Trivsel, der skyldes Overflødig- 

 heden af vore fortræffelige Frembringelser, er, set 

 under en anden Synsvinkel, et Tilbageskridt. For 

 Snudebillen saavel som for os er Fremskridt i Retning 

 af Kost ikke altid Fuldkommengørelse. Arten har 

 slørre Gavn af at vedblive at være tarvelig vant. Paa 

 Hestebønnen og paa Fladbælgen, en grov Kost, grund- 

 lagde Ærtesnudebillen Kolonier med en ringe Barne- 

 dødelighed. De havde Plads nok til alle. Paa Ærten der- 

 imod, dette udmærkede Sukkerstads, dør største Par- 

 ten af Gæsterne af Sult. Rationerne er faa, og Med- 

 bejlerne til dem er mange. 



Men vi vil ikke lade os opholde længere af dette 

 Problem, lad os undersøge Larven, efter at den er ble- 

 ven Eneejer af Ærten efter sine Søskendes Død. Den 

 har ikke noget Ansvar for disse Dødsfald, Heldet hur 

 fulgt den, det er det hele. Den gør sil Larvearbejde, 

 det eneste, den har at gøre, at spise, i Frøkornets Cen- 

 trum, i sin velhavende Ensomhed. Den gnaver løs til 

 alle Sider, den udvider sin Hule, som den stedse ud- 

 fylder fuldstændigt med sin fede Bug. Den ser godt ud, 

 trivelig som den er og lysende af Sundhed. Driller 

 jog den, saa vender den sig blødt i sit Bo og vugger med 

 Hovedet. Det er nu dens Maade at beklage sig over 

 mine Forulempelser. Lad den være i Ro! 



Den trives saa godt og saa hurtigt, at Fangen alle- 

 rede, naar Hundedagene kommer med deres Hede, for- 

 bereder sig paa sin nære Befrielse. Det udvoksede In- 

 sekt er ikke tilstrækkelig godt udrustet til selv at aabne 

 sig en Udgangsaabning tværsigennem Ærten, der nu 



