256 J. H. fakkk: skik og brug hos insekterne 



dør, som løftes ved et Skub med Skulderen af Fangen 

 i det gunstige Øjeblik. Skal vi nu rose Ærtesnudebil- 

 len for det? Har det snedige Insekt forstaaet, hvad det 

 gjorde, har det udtænkt en Plan, og har det arbejdet 

 ^fter en Plan, som det selv har udkastet? Det vilde 

 være noget meget smukt foi en Snudebilles lille Hjærne. 

 Før vi drager en Slutning, giver vi Ordet til Forsøget. 



Jeg berøver de af Larver besatte Ærter deres Over- 

 hud, jeg værner dem imod en for hurtig Indtørring, 

 idet jeg anbringer dem i Glasrør. Naar Tiden kræver 

 det, bliver der truffet Foranstaltninger til Befrielsen. 



Saafremt Minereren gaar frem, ledet af sine egne 

 Indskydelser, hvis han ophører med at forlænge sit 

 Rør i det Øjeblik, han har indset, at Loftet, som han 

 Tid efter anden har undersøgt omhyggeligt, er tyndt 

 nok, hvad vil der da ske under de for Haanden værende 

 Forhold? Larven vilde, naar den følte sig saa nær 

 Overfladen, som den ønsker at komme, afslutte Bo- 

 ringen, den vilde skaane det sidste Lag af den nøgne 

 Ært, og paa den Maade vilde den opnaa at faa den 

 uundværlige Forsvars-Skærm. 



Intet saadant sker. Brønden udgraves fuldt ud, dens 

 Aabning gaber udad, lige saa stor, lige saa omhyggeligt 

 udarbejdet, som om Frøets Overhud endnu beskyttede 

 den. Hensynet til Sikkerheden har ikke i mindste Man- 

 de omformet det sædvanlige Arbejde. I dette Bo, til 

 hvilket der er fri Adgang, kan Fjenderne komme ind, 

 Larven har ikke brudt sig herom. 



Den tænker lige saa lidt herpaa, naar den lader være 

 med at bore Ærten, der er klædt i sin Overhud, helt 

 igennem. Den stanser pludseligt, fordi Hinden uden 

 Melindhold ikke er efter dens Smag. Vi udelukker 

 Ærteskallerne fra vor Ærtesuppe, da de ikke bidrager 

 til at forbedre Smagen, men er ligegyldige og generende. 



