262 j. h. fabre: skik og brug hos insekterne 



Rækker og i Særdeleshed ikke af Snudebiller, disse Ud- 

 nyttere, som foler sig saa stærkt tiltrukne af de Ærte- 

 blomstredes Frø. 



Jeg udspørger Bønderne i Nabolaget om dette 

 Punkt. Det er Folk, som passer godt paa, hvor det 

 gælder deres Høst. At røre ved deres Ejendom er en 

 hæslig Forbrydelse, som hurtigt bliver opdaget. For- 

 øvrigt er Madmoderen den, der, naar hun en for en 

 piller de Bønner ud paa en Tallerken, som er bestemt til 

 Gryden, ikke vilde fejle at finde Forbryderen under 

 sine samvittighedsfulde Fingre. 



Nu vel, alle svarer enstemmigt paa mit Spørgsmaal 

 med et Smil, ud af hvilket man kan læse den ringe Til- 

 lid, de har til min Viden om Smaadyrene: »Herren,« 

 siger de, »maa vide, at der aldrig er Orm i Havebønner. 

 Det er en velsignet Slags Frø, som Snudebillerne respek- 

 terer. Ærten, Hestebønnen, Linsen, Fladbælgen, de graa 

 Ærter har deres Utøj, men lou gounflo-gus aldrig. Hvad 

 skulde vi Fattigfolk gøre, hvis »Courcoussoun'ew gjorde 

 os ogsaa den stridig?« 



Snudebillerne foragter den virkelig, en forunderlig 

 Seen ned paa, naar man tager i Betragtning, med hvilken 

 Iver de andre Bælgfrugter angribes. De bliver alle, lige 

 ned til den magre Linse, udnyttet med brændende Iver, 

 og Havebønnen, der er saa forførende ved sin Størrelse 

 og Smag, bliver ikke rørt. Det er ikke til at forstaa. 

 Hvorfor foragter Ærtesnudebillen, der uden Tøven gaar 

 fra det udmærkede til det middelmaadige og fra det 

 middelmaadige til det udmærkede, det lækre Frøkorn? 

 Den opgiver Fladbælgen for Ærten, den forlader Ær- 

 ten for at søge til Hestebønnen og Vikken, tilfreds med 

 det usselige lille Frøkorn lige saa godt som med den 

 yppige Kage, og Havebønnens Tillokkelser lader den 

 ligegyldig. Hvorfor? 



