2()4 J. H. FABRK: SKIK OG BRUG HOS INSEKTERNE 



Thestylis et rapido fessis messoribus aestu 

 Allia serpyllumque herbas contundit olentes*) 

 Blandingen svarer til aioli'en, der er Provengaler- 

 nes Gane saa kærkommen. Det lyder meget smukt 

 paa Vers, men det er lidet substantielt. Man kunde 

 ønske, at der her havde været en Hovedret, en 

 Ret røde Bønner krydret med smaatskaarne Løg. 

 Det er godt, det fylder Maven, i det det dog vedbliver 

 at være landligt, lige saa godt som Hvidløg. Mættet 

 paa den Maade kan Høstfolkene tage sig en kort Mid- 

 dagslur under Cikadernes Sang og fordøje i Ro i Skygge 

 af Kornhovene. Vore moderne Thestylis'er, der kun 

 er lidet forskellige fra deres antike Søstre, skulde nok 

 tage sig iagt for at glemme gounflo-gus'en, denne den 

 stærke Appetits økonomiske Udvej. Digterens The- 

 stylis tænkte ikke derpaa, fordi han ikke kendte den. 

 Den samme Forfatter viser os Tityrus tilbyde sin 

 Ven Melibæus, der bortjaget fra sin Ejendom af Octa- 

 vius' Soldater gaar med slæbende Skridt bag efter sin 

 Gedeflok, en Nats Gæstfrihed. Vi skal, siger Tityrus, 

 have Kastanier, Ost og Frugter. Historien melder ikke, 

 om Melibæus lod sig friste. Det er Skade. Vi vilde 

 ellers under det tarvelige Maaltid paa en klarere Maade 

 have faaet at vide, om Oldtidens Hyrder manglede 

 Bønnen. 



Ovid fortæller os i sin yndige Beretning om den 

 Modtagelse, som Philemon og Baucis lod de ukendte, 

 guddommelige Gæster blive til Del i deres Hytte. De 

 anretter paa deres trebenede, med et Potteskaar under- 

 støttede Bord en Kaalsuppe, harsk Flæsk, Æg, som et 

 Øjeblik var bleven vendt i den hede Aske, Cornel- 

 bær, der havde ligget i Saltlage, Honning og Frugter. 



*} Og Thestylis knuser til Høstfolkene, der er trætte af den bræn- 

 dende Sol, Løg, Timian og duftende Urter, 



