HAVEBØNNENS SNUDEBILLE 265 



Blandt disse landlige Overdaadigheder mangler der 

 en Ret, en vigtig Ret, som vore Markers Baucis'er ikke 

 vilde have glemt. Efter Flæskesuppen vilde der nød- 

 vendigvis være kommen en Ret Bønner. Hvorfor taler 

 Ovid, der svælgede i Enkeltheder, ikke om denne Køk- 

 kenurt, som vilde have gjort saa godt paa Spisesedlen? 

 Det samme Svar: han kendte den ikke. 



Jeg raadspørger forgæves det lidet, som min Læs- 

 ning har lært mig om den landlige Kost i Oldtiden, det 

 fortæller mig ikke noget om Snittebønnen. Vingaards- 

 ejerens og Høstkarlens Gryde fortæller mig om Lupi- 

 nen, Hestebønnen, Ærten og Linsen, men aldrig om 

 Urten over alle Urter. 



Bønnen har Ry i en anden Henseende. Den pu- 

 ster op, som man siger, den puster op; man spiser 

 deraf, og derefter maa man ud i fri Luft. Den byder sig 

 altsaa frem til de grove Løjer, som Folket elsker, frem- 

 for alt, naar de er sat i Scene af et skamløst Geni som en 

 Aristophanes eller Plautus. Hvilken scenisk Virkning 

 kunde der ikke naas ved en simpel Hentydning til den 

 lydgivende Bønne, hvilke Lattersalver vilde der ikke lyde 

 blandt atheniensiske Sømænd og romerske Sjovere! Har 

 de to Mestre i Komik da i deres forrykte Lystighed og i 

 et Sprog, der er mindre reserveret end vort, gjort Brug 

 af Bønnens Evner? Nej: Der er fuldstændig Tavshed 

 angaaende den tordenvækkende Køkkenurt. 



Ordet Haricot*) giver os i sig selv noget at tænke 

 over. Det er et underligt Ord uden Slægtskab med vore 

 Gloser. Ved sit, for vore Lydsammensætninger frem- 

 mede Anstrøg, fremmaner det for vor Aand en eller 

 anden, karaibisk Mundart, ligesom Kautschuk og 

 Kakao gør. Stammer dette Udtryk da i Virkeligheden 

 fra Amerikas Rødhuder? Skulde vi sammen med Ur- 

 ten have modtaget det Navn, med hvilket den blev be- 



*) Havebønnens franske Navn. 



