2()6 J. H. fabre: skik og brig hos insekterne 



nævnt i sin Hjemstavn, mere eller mindre vel bevaret? 

 Det kan godt være, men hvorledes skal vi faa det at 

 vide? Haricot, du fantastiske Haricot, du giver os en 

 snurrig sproglig Opgave at tumle med. 



Det franske Sprog kalder den ogsaa faséole, flageo- 

 let. Provencaleren kalder den faiou og faviou, Kata- 

 loneren fayol, Spanieren faseolo, Portugiseren fegao, 

 Italieneren fagiuolo. Her er jeg paa kendt Grund: 

 Sprogene af den latinske Familie har med en uund- 

 gaaelig Forandring af Endelserne bevaret den antike 

 Benævnelse faseolus. 



Naar jeg raadspørger mit Leksikon, finder jeg: fase- 

 lus, faseolus, phaseolus, Haricot. Leksikalske Vismand, 

 tillad mig at sige Dem det: De oversætter daarligt; fase- 

 lus, faseolus kan ikke betyde Haricot. Og det uigen- 

 drivelige Bevis er følgende: I sin Georgica lærer Virgil 

 os, naar faseolus skal udsaas. Han siger os: 



Si vero viciamque seres vilemque faselum .... 



Haud obscura cadens mittet tibi signa Bootes 



Incipe, et ad medias sementem extende pruinas* ). 



Intet er mere klart end den Forskrift, Digteren, der 

 ved saa beundringsværdigt Besked med alle Landbrugs- 

 forhold, giver os her: man bør begynde at saa faselus 

 paa det Tidspunkt, da Bjørnevogterens Stjernebillede 

 forsvinder i Vesten, det vil sige henimod Slutningen af 

 Oktober, og blive ved med Udsæden til midt om Vin- 

 teren. 



Under disse Omstændigheder er Haricot'en ude- 

 lukket: den er en kuldskær Plante, som ikke taaler 

 mindste Frost. Vinteren vilde være skæbnesvanger for 

 den selv i det sydlige Italiens Klima. Ærten, Hestebønnen, 

 Fladbælgen og andre Ærteblomstrede derimod, som har 



*) Men hvis du vil saa Vikken og den simple Bønne, saa vil den 

 nedgaaende Bjørnevogter give dig tydelige Tegn. begynd saa og 

 udstræk Saaningen til midt om Vinteren. 



