270 J. H. FABRE: SKIK O« BRUG HOS INSEKTERNE 



Æggene er hvide og forlængede til en lille Cylin- 

 der. Der er ingen Orden med Hensyn til Maaden, hvor- 

 paa de bliver strøet nd, ingen Valg med Hensyn til Ste- 

 det, hvor de anbringes. Æglæggersken aflægger dem 

 snart enkeltvis, snart i Smaagrupper, ligesaa godt paa 

 Glassets Vægge som paa Snittebønnerne. Ja, hun driver 

 Forsømmelighed saa vidt, at hun endog fæster dem 

 til Majs, Kaffebønner, Ricinusfro og andre Slags Frø, 

 paa hvilke Afkommet maa dø meget snart, da det ikke 

 finder Føden efter sin Smag. 



Hvad Nytte skulde Klartseenhed hos Moderen gøre 

 her? Blot de bliver anbragt et eller andet Sted, lige- 

 meget hvor, under en Dynge Bælgfrugter, er Kimene 

 altid paa deres rette Plads, thi det tilkommer de Ny- 

 fødte selv at give sig til at søge og finde de Punkter, 

 hvor de kan trænge ind. 



Paa fem eller flere Dage udklækkes Ægget. Der 

 kommer et lille bitte hvidt Dyr med rødligt Hoved ud 

 af det. Det er en lige netop synlig Prik. Den lille Larve 

 puster sig op fortil for at give sit Redskab, sine Kind- 

 bakkers Hulmejsler, som skal bore i det sejge Frø, der 

 er lige saa haardt som Træ, større Kraft. Paa samme 

 Maade puster Pragtbillers og Træbillers Larver sig op, 

 disse Minerere i Træbulle. Saa snart den er kommen til 

 Verden, spadserer den krybende Larve om, som Tilfæl- 

 det fører den, med en Livlighed, man ikke skulde vente 

 i saa spæd en Alder. Den flakker om, for snarest mu- 

 ligt at finde et Hjem og noget at æde. 



Dette lykkes de fleste samme eller næste Dag. 

 Jeg ser Larven gennembore Frøets læderagtige Yderhud, 

 jeg overværer dens Anstrengelser, jeg overrasker den 

 halvt skjult i en Begyndelse til en Gang, hvis Munding 

 bliver overstøvet med et hvidt Mel, Fyld fra Boringen 

 Den trænger ind, den borer sig ind i Frøets Hjærte. Den 



