DEN ASKEGRAA VANDREGRÆSHOPPE 283 



Længde. Hverken Sporerne i Spidsen eller Tornenes 

 Dobbeltrække er beskadigede paa den fine Model. Sa- 

 ven har overalt skaanet det fine Futteral, som min 

 Aande vilde være nok til at sønderrive, den frygtelige 

 Rive er gledet ud uden at frembringe den mindste Rift. 



Jeg var langt fra at vente mig et saadant Resultat. 

 Naar jeg tog Tornvæbningen i Betragtning, forestillede 

 jeg mig, at Skinnebenet vilde skifte Huden som Skæl, 

 der løsnede sig eller gav efter for Gnidningen ligesom 

 en død Overhud. Virkeligheden overgik mine Forvent- 

 ninger. Og i hvilken Grad! 



Sporerne og Tornen kommer ud af Støbeformen, 

 der er saa tynd som Guldslagerhud, uden Vold, uden 

 nogen som helst Vanskelighed, de Sporer og Torne, der 

 gør Skinnebenet til en Sav, som er i Stand til at skære 

 i blødt Træ, og den afstødte Hud forbliver paa sin 

 Plads, hvor den endnu stadig klamrer sig fast med sine 

 Klør til Klokkens Hvælving uden nogen Fold, uden no- 

 gen Bristning. Lupen kan ikke finde Spor af Tegn til 

 nogen voldsom Anstrengelse. Som den var før Hudskif- 

 tet, er den bleven ved at være efter dette. Den afstødte 

 Benhud, denne døde Hinde, er i sine mindste Enkelt- 

 heder en nøjagtig Gengivelse af det levende Ben. 



Den, der vilde foreslaa os at trække en Sav ud af 

 et Hylster af Guldslagerhud, der sad stramt omkring 

 dens Staalblad, og at udføre denne Operation uden 

 den mindste Rift, vilde vi svare med en Latter, saa i 

 Øjne faldende er Umuligheden heraf. Livet overvinder 

 den Slags Umuligheder som i en Leg, det har sine egne 

 Maader til, alt efter sit Behov, at udføre det mest ab- 

 surde paa. Græshoppens Ben lærer os dette. 



Haard som Skinnebenssaven er, naar den en Gang 

 er ude af sin Skede, vilde den gøre uovervindelig 

 Modstand imod at komme ud af det Futteral, der om- 



