292 .). H. PABRE: SKIK OG BRUG HOS INSEKTERNE 



Paa en uendelig Mængde Maader fører Livsvæsener- 

 nes Opstaaen Vidundere frem for vor Tanke, som staar 

 endnu højt over dem, Græshoppen frembyder, men de 

 faar i Almindelighed Lov til at gaa upaaagtede forbi os, 

 overskyggede som de er af Tidens Slør. Den lange 

 Tid, de sendrægtige Mysterier tager, berøver os de mest 

 forbavsende Skuespil, hvis Aanden ikke er udstyret med 

 en sejg Taalmodighed. Her gaar alt undtagelsesvis for 

 sig med en Hurtighed, der paatvinger sig Opmærksom- 

 hed, selv om denne er halvt uvillig. 



Hvem der ønsker uden kedsommelig Trækken i 

 Langdrag at se lidt af, med hvilken ufattelig Dygtig- 

 hed Livet arbejder, har kun at henvende sig til Vin- 

 havernes store askegraa Græshoppe. Dette Insekt vil 

 vise Dem det, som det spirende Frø, det sig udfoldende 

 Blad, Blomsten, som danner sig, skjuler for vor Nysger- 

 righed ved deres yderlig langsomme Udvikling. Man 

 kan ikke se Græsstraaet vokse, men man kan meget vel 

 se Græshoppens Dækvinger og Undervinger vokse frem. 



De bliver grebet af Forbløffelse foran dette op- 

 højede Kogleri: Et Hørfrø, som paa nogle Timer bli- 

 ver til et prægtigt Væv. Livet er en ivrig Kunstner, 

 som lader sin Skyttel gaa for at væve Græshoppens Sejl. 

 et af disse ubetydelige Insekter, om hvilke allerede Pli- 

 nius sagde: >//? his trim parvis, fere nullis: qvæ vis, qvæ 

 sapientia, qvam inextricabilis perfectio*). 



Hvor har den gamle Naturforsker ikke være impo- 

 neret denne Gang! Lad os gentage med ham: »Hvilken 

 Kraft, hvilken Visdom, hvilken indviklet Fuldkommen- 

 hed i alle, selv de mindste Enkeltheder har ikke Vin- 

 gaardenes Græshopper vist os!« 



*) Hvilken Kraft, hvilken Visdom, hvilken indviklet Fuldkom- 

 menhed findes der ikke hos disse, der er saa smaa, at de næsten 

 er for intet at regne. 



