FYRRE-OLDENBORREN 297 



I Forventning om, at Fremtiden vil bringe den usa- 

 lige »Valker« i Forglemmelse, vil vi for vor Del sige: 

 Fyrre-Oldenborren. Med denne Betegnelse vil ingen 

 kunne tage Fejl: vort Insekt lever udelukkende paa Fyr- 

 retræerne. 



Det er af et stateligt Ydre og rivaliserer i saa Hen- 

 seende med Næsehornsbillen. Dens Dragt er, om den 

 end ikke har den rige Metalglans, der er saa almindelig 

 hos Løbebillerne, Pragtbillerne og Guldbasserne, i det 

 mindste sjældent elegant. Paa en sort eller kastanie- 

 brun Grund breder der sig en tæt Udsæd af lunefuldt 

 formede Pletter, der er som gjorte af hvidt Fløjl. Det 

 er paa en Gang beskedent og pragtfuldt. 



Hannen bærer paa Enden af sine korte Følehorn en 

 Fjerbusk bestaaende af syv store, ovenpaa hinanden 

 lagte Blade, som ved at sprede sig vifteformet eller lukke 

 sig sammen forraader Dyrets Stemninger. Man antog til 

 at begynde med disse pragtfulde Blade for at være et 

 Sanseapparat af den mest fuldendte Art, som var i Stand 

 til at opfatte de fineste Dufte, næsten uhørlige Lydbøl- 

 ger og andre Sansevink, som gik vore Sanser forbi; men 

 Hunnen advarer os imod ikke at komme for langt ind 

 paa denne Vej. Dens Moderpligter maa gøre, at den 

 har en Evne til at modtage Sanseindtryk, der i det mind- 

 ste er lige saa stor som det andet Køns, og desuagtet er 

 dens Følehornsduske meget smaa og bestaar kun af seks 

 grumme smaa Blade. 



Hvad Gavn skal da Hannens uhyre store Vifte være 

 til? Dette syvbladede Apparat er for Fyrreoldenborren, 

 hvad de lange, dirrende Følehorn er for Træbukken, 

 Pandesmykket for Onthophagerne og Kindbakkernes 

 grenede Takker for Eghjorten. Hver af dem pynter sig 

 paa sin Vis med de mest forunderlige Kønssmykker. 



Den smukke Oldenborre viser si£ hen imod For- 



