FYRRE-OLDENBORREN 299 



Jeg samler fire Par om Morgenen og sætter dem i et stort 

 Flyvebur sammen med nogle Fyrregrene. Skuespillet 

 svarer ikke til min Forventning, og Grunden hertil er 

 den, at de ikke kan sværme. I det højeste nærmer en 

 Han sig nu og da til Genstanden for sin Attraa, han 

 spreder sine Følehornsblade og bevæger dem med en 

 let Skælven, idet han maaske spørger, om han er kær- 

 kommen, han lapser sig og udstiller sit hornlignende 

 Udstyr. Hans Pragtudfoldning er forgæves: Hunnen 

 rører sig ikke, som var den uvidende om hans Demon- 

 strationer. Jeg har ikke kunnet faa mere at sé. Fan- 

 genskabet har sine bedrøvelige Vanskeligheder, som det 

 er svært at komme over. Parringen finder, synes det, 

 Sted i Nattens sene Timer, omendskønt jeg har for- 

 fejlet det gunstige Øjeblik. 



En Enkelthed interesserer mig særligt. Fyrre-OI- 

 denborrens Han er i Besiddelse af et Musikinstrument, 

 og Hunnen har ogsaa et saadant. Gør Bejleren Brug af 

 det som et Forførelsesmiddel og til at kalde paa Hunnen 

 med? Svarer Hunnen paa den forelskedes Strofe med 

 en lignende Strofe? At dette sker paa denne Maade un- 

 der normale Forhold inde mellem Grenene, er meget 

 muligt, men jeg kan ikke bekræfte det, da jeg aldrig 

 har hørt noget saadant hverken ude paa Fyrrene eller 

 i Buret. 



Lyden frembringes af Bagkropspidsen, som hæver 

 og sænker sine sidste Ringe afvekslende med en blød 

 Bevægelse, medens Vingedækkernes bageste Rand hol- 

 des ubevægelig. Der er intet særligt Udstyr, hverken 

 af den gnidende eller den gnedne Overflade. Lupen 

 søger forgæves efter de fine Striber, som kunde egne sig 

 til at give Lyd. Begge Partier er glatte. Hvorledes 

 fremkommer da Lyden? 



Lad os gnide en vædet Fingerspids hen over en 



