18r 



sötét éjszakákban és áthatatlau sűrű ködben 

 is hallották a vonuló madarakat, a mint isme- 

 retes rendes megszokott vonulási irányaikat 

 követték. 



Rendkívül meggyőző erre vonatkozólag 

 KoszTKA L.^ megfigyelése: azok a mezei pacsir- 

 ták, a melyek őszi vonulásuk alkalmával 

 átkeltek a Földközi Tengeren, csak néhány 

 arasznyira emelkedtek a tenger színe fölé, 

 de azért valamennyien nyílegyenesen déli 

 irányt követtek. 



Arról, hogy miként történt a tájékozódás 

 ezekben az esetekben, legfeljebb csak plau- 

 zibilisnek tetsző véleményeket lehetne nyilvá- 

 nítani. Palmen,-' s az ő nyomán több más kutató 

 is, úgy igyekezett megkerülni ezt a fogas 

 kérdést, hogy bizonyos fajokra nézve meg- 

 határozott vonulási utakat tételezett föl, a 

 mely vonulási utak ismerete minden egyénnek 

 átöröklött, veleszületett tulajdonsága. Evvel 

 szemben a jelölési kísérletek néhány eddigi 

 idevágó eredménye azt bizonyítja, hogy a 

 fiókák legnagyobb része nem is tér vissza 

 a szülőföldre. De ha ettől el is tekintünk, — 

 MiDDENDORKF szavaí szerint ez az elmélet is 

 „átöröklött tehetség öntudatlan működése" elé 

 állítaná a kutatót, pedig hát éppen ezt akarjuk 

 elkeridni. 



Ezt a kérdést is csak megfelelő kísérletek 

 segélyével lehetne megoldani, de egyelőre 

 erre vonatkozólag még csak igen szerény 

 reményeket szabad táplálni, mert jelenleg még 

 odáig se jutottunk, hogy miképpen is kellene 

 végrehajtani az ilyen kísérletet. Egyelőre még 

 csak egy idevágó kísérlet történt, mely bár 

 eredménytelen maradt, de mégis első lépésnek 

 tekintendő e nehéz kérdés megoldása felé, 

 minthogy a kérdés természetéhez mérten a 

 fiziológia terén mozgott a vizsgálat. 



Ezt a kísérletet Exner ' végezte. Kiindulási 

 pont volt a MACH-BEEUKR-féle elmélet, mely 

 szerint a fülnek a labyrinthusában levő halló- 

 kövecskék és ívjáratok az állatok tájékozó- 

 dására szolgálnak. A hallókövecskék az egye- 

 nesvonalú gyorsulások érzékelésére valók, az 



' Ornithologiai megtigyelések Fiumétöl a Szacha- 

 ráig. Aquila XII. 1905, p. 305. 



- Die Zugstrassen der Vögel. Leipzig 1876. 



^ Negative Versuchsergebnisse über das Orien- 

 tierungsvergnügen der Brieftauben. Sitzungsber, d. 

 matli. naturw. Klasse d. k.,Akad. Wien. Bd. CIL 

 Ul. rész, p. 318. 



ívjáratok pedig oly gyorsulások fölfogására 

 szolgálnak, a melyek tetszőleges tengely körül 

 történnek. Ennek a két berendezésnek a segé- 

 lyével a postagalamb, a melyet a hazai ducz- 

 ból elszállítanak, az út bármely pontján 

 tudatábíui volna annak, hogy milyen messze 

 és milyen irányban van az otthona, tehát az 

 út végső pontjánál haza fog találni. Exner 

 ennek a föltevésnek az alapján a körülbelül 

 50 kilométer távolságban levő elbocsátási állo- 

 máshoz vezető úton a legkülönbözőbb forga- 

 tásokkal, narkózissal és galvanizálással meg 

 akarta fosztani a magával vitt postagalambokat 

 ettől a tájékozódási képességtől, a mi azonban 

 nem sikerült neki, mert az ily módon kezelt 

 galambok többnyire egyidejűleg érkeztek haza 

 azokkal, a melyeket a kísérlet ellenőrzése 

 czéljából vitt magával. Az utóbbiakat csak 

 akkor eresztette szabadon, mikor a kísérleti 

 galambok már eltűntek. 



A kísérlet tehát eredménytelen maradt; hogy 

 a kiindulási pont volt-e helytelen, vagy pedig 

 a kivitel nem volt tökéletes, azt így nem 

 lehet eldönteni. Az eddigi munkálatok alapján 

 csak annyit szabad kimondani, hogy a tájé- 

 kozódás nem történik mindegyik fajnál ugyan- 

 azon a módon, hogy tehát ezt is minden egyes 

 fajnál külön kell megvizsgálni, s hogy előre- 

 láthatólag csak megfelelő kísérletek révén 

 lehet majd megállapítani. 



Visszatérve a vonulási magasság kérdésére, 

 mely a tájékozódásra vonatkozó kitérés ki- 

 indulási pontja volt, bebizonyítottnak vehetjük 

 azt, hogy a legtöbb esetben semmi szerves össze- 

 függés sincs a vonulási magasság és tájékozó- 

 dási Icépesség között. A vonulási magasság az 

 egyes fajoknál igen különböző, s minden 

 fajnál külön állapítandó meg. 



A vonulási magasságot teljesen kifogás- 

 talanul megfelelő mérések alapján lehetne 

 megállapítani, de sajnos még nincs erre nézve 

 teljesen megbízható eljárásunk. Határértéket 

 arra a magasságra nézve, melybe még saját 

 akaratából föl szokott emelkedni a madár, 

 elég könnyen lehetett kísérleti úton megálla- 

 pítani. Ez a határ t. 1. ott van, a hol a lég- 

 ritkulás már elerőtlenedést idéz elő, s ezt 

 Bert P.' oly módon határozta meg, hogy egyes 



' LucANus : Die Höhe des Vogelzuges und seine 

 Richtung zum Winde. Ornith. Monatsberichte XL 

 1903, p. 100 nyomán idézve. 



