J 48 



nézve, minthogy ily módon a költési terület 

 táplálkozási viszonyait a lehető legkedvezőbb 

 módon lehet kihasználni. Ezenkívül a vissza- 

 térést nagyon egyszerűen s a fajfentartás elvé- 

 vel teljesen egybehangzóan lehetett meg- 

 oldani ezzel a vonulási móddal : az illető 

 példányok nemzedékek során a legjobban 

 alkalmazkodtak a hazájukhoz s ezért itt 

 találják a legkedvezőbb viszonyokat az ön- 

 fentartáshoz és szaporodáshoz. A haza a leg- 

 kedvezőbb tartózkodási hely az egyén szá- 

 mára, tehát az odavaló visszatérés a leg- 

 alkalmasabb eszköz a maximális fajlétszám 

 eléréséhez. Ily módon a füsti fecske tavaszi 

 fölvonulását összhangba hoztam mai természet- 

 fölfogásunk vezető elvével s ennek következ- 

 tében — néhány részletkérdéstől eltekintve — 

 megoldottnak tokinthettem. 



Ezt a fölfogást azóta még megerősítették 

 azok az eredmények, a melyeket a gyűrűkkel 

 való jelölési kísérlet nyújtott. A Magy. Kir. 

 Ornith. Központ lelkes, fáradhatatlan madár- 

 jelölője SzEöTs BííLA a füsti fecskék több 

 példányára nézve is bebizonyította, hogy 

 visszatérnek eddigi otthonukba és megszállják 

 a régi fészket. Dr. Thienbmann J. még 8 év 

 múlva is fészkelve talált Rossittenben egy 

 tőle megjelölt öreg molnárfecskét.' Daczára 

 annak, hogy ezek az adatok megerősítették a 

 füsti fecske vonulásáról alkotott eredeti fölfogá- 

 somat, mégis állandóan az az érzésem volt, hogy 

 egy idevágó kérdés még tisztázásra szorul. 

 Ha ugyanis valamennyi egyén mindig arra a 

 helyre tér vissza, a melyhez az egymásra 

 következő generácziók a legjobban alkalmaz- 

 kodtak, akkor az idők folyamán okvetlenül 

 kifejlődtek volna egyes megkülönböztethető 

 szubspecziesek és varietások. 



Ez azonban egyáltalában nincs így, a 

 mennyiben eddigelé az idevágó legbehatóbb 

 vizsgálatok során se lehetett az Európában 

 honos füsti fecskék között számottevő különb- 

 ségeket fölfedezni. Hartert"^ szerint Hirnndo 

 rustica pagorum nem földrajzi varietás s csak 

 az elterjedési terület legkeletibb részén talál- 

 hatók átmenetek a Hirnndo rustica guttnralís 

 fajhoz, de ezeknek nszont egész határozottati 

 inas téli szállásaik is vannak mint az eiiró'pai 

 füsti fecskéknek. 



1 Ornith. Monatsb. 1909, p 150. 

 ■ Naumann : Naturg. d. Vögel Mitteleuropas. Neue 

 Bearb. IV. kötet, p. 193. 



Miuthogy a megfigyelések révén bebizonyított 

 dolog, hogy az elköltözés együttesen történik, 

 hogy tehát közös téli szállásokat keresnek 

 föl, azért csak az a lehetőség maradt fenn, 

 hogy a fiókák vagy egyáltalán nem, vagy leg- 

 alább legnagyobb részben nem térnek vissza a 

 szülőföldre, hanem a téli szállásban csatlakoz- 

 nak más területről származó, valószínű leg özvegy 

 egyénekhez, minek következtében folytonos ke- 

 reszteződés válik lehetővé, a mi rdszont a föld- 

 rajzi varietások és szubspeczifikus formák 

 keletkezését m egakadályozza. 



Könnyű dolog ezt a fölfogást közvetett 

 bizonyítékokkal támogatni. Hartert E. : Die 

 Vögel der palaearktischen Fauna czimű mun- 

 kájának egyszerű átnézete is már azt a föl- 

 tűnő tanúságot nyújtja, hogy az állandó, 

 kóborló és áttelelő madárfajok mindig nagyobb 

 szánni földrajzi varietást alkotnak, ellenben 

 a typikus vonulók legnagyobb részben csak 

 egyetlen egy alak által vannak képviselve. 

 Ha typikus vonulókból is több forma van, 

 i'igy ki lehet mutatni róluk, hogy az egyes 

 formáknak más és más a téli szállásuk, a 

 hogyan azt pl. Kleinschmidt * a Sa.ricola Borealis 

 formái'a nézve is bebizonyította. 



Ugyancsak Kartert^ szolgáltat más közve- 

 tett bizonyítékot is. 22 madárfaj között, a 

 mely Angliára nézve jellemző válfajt alkot, 

 csak három vonuló akad. Ezek közül Mota- 

 cilla alba lugiibris Temm. és Erithacus rube- 

 cula melophilus Hart áttelelő, míg a harmadik, 

 Motacilla flava rayi (Bp.) kimutathatólag 

 másutt telel mint Motacilia flava fiava L. 



A közvetlen bizonyítékokat a gyűrűkkel 

 való jelölési kísérletnek kellene szolgáltatnia 

 s vannak is oly tények, a melyeket ebben a 

 szellemben kell magyarázni, de mindjárt ezen 

 a helyen kell bevallani, hogy azok egyelőre 

 még egyáltalában nem elégségesek és nem 

 döntőek. 



A dankasirályra nézve Thienbmann azt állítja, 

 hogy abból a 616 példányból, a melyet ő a 

 rossitteni sirálytelepen megjelölt, még egyetlen 

 egyet se talált ugyanazon a telepen, mint 

 fészkelöt. Erre nézve a következőképpen nyi- 

 latkozik: „Ezek alapján szinte egész bizonyosra 

 vehető, hogy az itteni telepen kiköltött sirá- 

 lyok közül nem sokan tértek vissza ide. Olyan 



' Berajah 1905. Saxicola Borealis. 

 ' On birds represented in the British .Isles by pe- 

 culiar Forms. British Birds. Vol. I. 1907, p. 208. 



