183 



Az I. és Ili. táblán a felső zápfogak rágó- 

 lapján könnyebb áttekintés végett az első két 

 harántmező fekete, a harmadik fehér, az alsó 

 fogakon viszont a hátsó két mező fekete. 

 Fehéren maradt azonkívül a niellékredők által 

 bezárt mező is. 



A MurJnae-k zápfogairól általánosságban. 



A hazai Murinaek zápfogai gnmósak, 

 zomáiiczredősek, gyökeresek. Képletük m 3^ 

 vagyis a felső és alsó állkapocsban mindkét 

 oldalon három zápfogat találunk. Nagyítással 

 megnézve valamely egér fogsorát, valóságos 

 labyrinthust látunk, (igyelmesebben vizsgálva 

 azonban csakhamar bizonyos rendszerességet 

 veszünk észre. Mindenekelőtt látjuk, hogy 

 az egyes fogak rágólapjai gumókból álla- 

 nak össze, melyeknek felső részén a zománcz- 

 réteg sajátságos redőket, úgynevezett zománcz- 

 redöket alkot. Ezeknek a redőkuek nyomai 

 már igen fiatalon, embryonalis korban is 

 megvannak, még pedig azért, mert a zománcz- 

 sapkának belső hámrétege ott, hol a gumók 

 csúcsával érintkezik, nem választ el zonián- 

 czot. Postembryonális korban azután az állat 

 folytonosan koptatja gumóit úgy, hogy az 

 egyes gumók lassanként közelednek egy- 

 máshoz, majd egybeolvadnak. A gumók egybe- 

 olvadásával a rajtuk levő zománc redők is 

 lassanként egybefolynak s adják azokat a 

 sajátságos képeket, a melyeket a III. táblán 

 láthatunk. A gumók bizonyos harántsorok- 

 ban, — wesökhen helyezkednek el, két ilyen 

 mező között egy harántbarázdát találunk, 

 Idősebb példányoknál a gumók annyira lekop- 

 nak, hogy egy fog összes mezői összefolynak, 

 ilyenkor a zománczredöt a rágólap szélén 

 találjuk meg. A zománczredők gyakran lefü- 

 ződnek s a rágólap belsejében zománczsziget 

 alakjában foglalnak helyet (I. tábl. 38. ábra). 

 A zápfogaknak külső, ajakfelé eső szélén 

 gyakran apró gumócskákat veszünk észre, 

 melyeken szintén lehetnek zománczredők, eze- 

 ket mellékyumóknak neve/.Jietjük s gyakran 

 szintén egybeolvadnak a tulajdonképpeni gu- 

 mókkal, miáltal sajátságos kettős zománcz- 

 redők jönnek létre (I. tábla, 25-, 26. ábra). 

 A 111. tábla 5. ábrája az erdei egér felső 



genaue Wiedergabe der Stärke der .Schnielz- 

 falten. Auf der I. und 111. Tafel sind der 

 leichteren Übersieht wegen auf den Kauflä- 

 chen der Oberkieferzähne die beiden vorde- 

 ren Querfelder schwarz, das dritte Querfeld 

 blieb weiss; auf den Unterkieferzähnen sind 

 hingegen die beiden hinteren Felder schwarz. 

 Weiss sind ausserdem auch die durch die 

 Nebenschlingen umschlossenen Felder. 



Über «lie Molaren der Murinen im 

 allgemeinen. 



Die Molaren der einheimischen Murinen 

 sind höckerig, schmelzfaltig, bewurzelt. Ihre 

 Formel : m ^^ ; im Ober- und Unterkiefer sind 

 auf beiden Seiten drei Molaren zu finden. 

 Die Zahnreihen irgendeiner Maus unter Ver- 

 grösserung betrachtend, entrollt sich unseren 

 Augen ein wahres Labyrinth, bei weiterer 

 Aufmerksamkeit werden wir jedoch bald eine 

 gewisse Ordnung entdecken. Wir sehen vor- 

 erst, dass die Kauflächen der einzelnen Zähne 

 aus Höcker gebildet sind, auf deren Ober- 

 fläche die Schmelzschicht eigenartige Falten, 

 sogenannte Schmelzfalten bildet. Die Spur 

 dieser Schmelzfalten finden wir schon sehr 

 früh, im Embryonalleben vorhanden und zwar 

 darum, weil die innere Epithelschicht der 

 Schmelzkappe dort, wo sie mit den Spitzen 

 der Höcker in Berührung kommt, keinen 

 Schmelz absondert. Nachher im Postembryo- 

 nalleben nützt das Tier die Höcker immer 

 mehr und mehr ab, so dass die Höcker lang- 

 sam immer näher aneinander gelangen und 

 schliesslich zusammenschmelzen. Durch das 

 Verschmelzen der Höcker, verschmelzen auch 

 die auf ihnen befindlichen Schmelzfalten und 

 geben die eigenartigen Bilder, welche wir 

 auf der HI. Tafel sehen. Die Höcker sind in 

 gewisse Querreihen, in Felder geordnet, zwei 

 derartige Felder trennt eine Querfurche. Bei 

 älteren Exemplaren werden die Höcker so 

 stark abgenützt, dass sämtliche Felder eines 

 Zahnes ntiteinander verschmelzen, in diesem 

 Falle finden wir die Schmelzfalte am äusse- 

 ren Rande der Kaufläche. Die Schmelzfalten 

 schnüren sich häufig ab und sind dann im 

 Innern der Kaufläche als Schmelzinsel anzu- 

 treft'en (Taf. I. Fig. 38). Oft bemerken wir 

 an den äusseren, labial gelegenen Rändern 

 der Molaren winzige Höckerchen, auf denen 



