186 



kapcsolat, későbben a harmadik mező belső 

 redője is mindinkább közeledik a második 

 sor belső redőjéhez (4. ábra), érintkezik vele 

 (6. ábra) s végül összeolvadnak (7. ábra). 

 Ilyenkor a két mező zománczredői zárt gyíírűt 

 alkotnak, középen zománczszigettel. Ennek a 

 zoiiiánczszigetnek erősen lekoptatott marad- 

 ványát találjuk a 8. ábrában, mely igen öreg 

 példány rágólapját mutatja, hol mind a három 

 zománczmező egybeolvad s a zománcz már 

 csupán a fogkorona szélét foglalja el. 



M. 2. sup. (I. tábla 9—15. ábra). A leg- 

 fiatalabb fog rágólapjának első harántniezejé- 

 ben két, egymástól jó távol eső zománczredőt 

 találunk (9. ábra). A belső valamivel nagyobb, 

 kerekded, a külső kisebb szintén. A fejlődés 

 későbbi szakán a belső redő két irányban 

 kezd megnyúlni, befelé a külső redő felé és 

 lefelé, a második mező felé. A két redő belső 

 széle csakhamar egybeolvad (12. ábra), majd 

 teljesen összefolynak, s adják az első haránt 

 mezőt (11. ábra). Ez a leggyakoribb eset, 

 néha azonban a belső redő lefelé nyúló része 

 nő meg erősebben s a második mezővel egye- 

 sül (13 ábra) — A második mezőben eleinte 

 három kerekded redőt látunk, melyek közül 

 a külső már összefügg a középsővel (9. ábra), 

 nemsokára azután a belső is csatlakozik hoz- 

 zájuk (10. ábra). — A harmadik mezőben is 

 három redő van (9. ábra) ; a külső jó magasan 

 fekvő ékalakú, lefelé néző csappal; a középső, 

 mely a legnagyobb, vesealakú ; a belső, a leg- 

 kisebb, kerekded. A következő fokon már 

 egyesülve találjuk a három redőt (10. ábra). 

 Ezek is felfelé kanyarodó ívet adnak, a hogyan 

 ezt a felső első zápfog rágólapján láttuk. A 

 második és harmadik mező a külső redők 

 révén csakhamar összekapcsolódik, — közép- 

 korú példányokra jellemző állapot — (11 ábra), 

 majd a belső redők is érintkeznek (12. ábra) 

 s végül összefolynak (13. ábra), zárt gyűrűt 

 alkotván, középen zománczszigettel. Már akkor, 

 mikor a második és harmadik mező belső 

 redői érintkeznek, az első mező is megkezdi 



alle nn"teinander verschmolzen, mit dem zwei- 

 ten Felde sich verbindet, so dass die äussere 

 Falte schon durch ihre Lage die Richtung 

 andeutet, nach welcher die Verschmelzung 

 erfolgeu wird. Fig. 2 zeigt uns, dass der 

 Kontakt bereits durch die äusseren Falten 

 zustande kam, später nähert sich die innere 

 Falte des dritten Feldes immer mehr der in- 

 neren Falte der zweiten Reihe (Fig. 4), be- 

 rührt sie (Fig. 6) und schliesslich verschmel- 

 zen sie miteinander (Fig. 7). In diesem Falle 

 bilden die Schmelzfalten der beiden Felder 

 einen geschlossenen Ring, mit einer Schmelz- 

 insel in der Mitte. Die stark abgenutzten 

 Reste dieser Schmelzinsel finden wir in Fig. 

 8, welche die Kaufläche eines sehr alten 

 Exemplares darstellt, wo alle drei Felder ver- 

 schmolzen und der Schmelz nur mehr am 

 Rande der Zahnkrone zu finden ist. 



M. 2. sup. (Taf. I, Fig. 9-15). Im ersten 

 Querfelde der Kaufläche eines jüngsten Zah- 

 nes finden wir zwei weit von einander ent- 

 fernte Schmelzfalten (Fig. 9). Die innere, 

 etwas grössere ist rundlich, ebenso die äus- 

 sere kleinere. Auf einem weiteren Stadium 

 der Entwicklung beginnt sich die innere Falte 

 nach zwei Richtungen hin einwärts gegen 

 die äussere Falte und abwärts gegen das 

 zweite Feld zu verlängern. Die inneren Rän- 

 der der beiden Falten geraten bald in Kon- 

 takt (Fig. 12), verschmelzen bald gänzlich 

 miteinander und bilden das erste Querfeld 

 (Fig. 11). Dies ist der häufigste Fall, zuwei- 

 len jedoch wächst der sich abwärts verlän- 

 gernde Teil der inneren Falte stärker und 

 verbindet sich mit dem zweiten Felde (Fig. 

 13). — Im zweiten Felde sehen wir anfäng- 

 lich drei rundliche Falten, von denen die 

 äussere mit der mittleren bereits verbunden 

 ist (Fig. 9), nicht lange darauf gesellt sich 

 zu ihnen auch die innere (Fig. 10). — Auch 

 im dritten Felde sind drei Falten (Fig. 9) ; 

 die keilförmige, oben gelegene äussere Falte 

 hat einen abwärts gerichteten Zapfen, die 

 mittlere, grösste ist nierenförmig, die innere, 

 kleinste ist rundlich. Auf folgender Stufe fin- 

 den wir die drei Falten bereits verschmolzen 

 (Fig. 10). Auch diese bilden einen nach oben 

 sich öffnenden Bogen, wie wir es auf der 

 Kaufläche des ersten Oberkieferzahues sahen. 

 Das zweite und dritte Feld verbindet sich 

 bald durch die äusseren Falten miteinander, 



