189 



la])jáii azután a harmadik iiiezö belső rcdőjé- 

 nek felső széle kezd ériutkezni a második 

 mező l)első redőjének alsó szélével s ugyan- 

 ekkor az említett két mező külső redői is 

 közelednek egymáshoz (3"2. ábra), niig végre 

 az egybeolvadás megtörténik (33. ábra). 



M. 2. inf. (I. tábla, 34--38. ábra). A meg- 

 vizsgált anyag legfiatalabb példányának rágó- 

 lapján az első me/.őben három zománczredő 

 van, melyek közül a belső már egyesült a 

 középsővel, míg a külső még különáll (34. ábra). 

 Kezdetben mind a három redő majdnem egy- 

 forma nagyságú, a későbbi fejlődés folyamán 

 azonban a középső erősen megnyúlik. A külső 

 redő lassanként odanyomul a középsőhöz, 

 szélük összeforrad (35 , 36. ábra) s végül telje- 

 sen összefolynak (37. ábra). Ilyenkor sajátságos 

 T-alakot mutatnak. A második mezőben két egy- 

 mással már egyesült redőt találunk (34. ábra), 

 mely nagyon hasonlít az alsó első rágólapon 

 talált második, illetőleg harmadik mezőhöz. 

 A harmadik mezőben egyetlen, középső redő 

 van (34. — 36. ábra), mely öregebb példányok- 

 nál éppen úgy, mint az alsó első rágólapon, 

 a második mezővel egyesül, miközben zománcz- 

 sziget keletkezik (37. ábra). Igen öreg pél- 

 dányoknál az összes mezők egybeolvadnak 

 s a rágólapon hatalmas zománczszigetet látunk, 

 melyen még felismerhetjük a zomáuczredők 

 némelyik körvonalát s ezzel bizonyítékot kap- 

 tunk arra nézve, hogy a zománczsziget a 

 zománczredőkből alakult (38. ábra). 



M. 3. inf. (I. tábla, 39.-42. ábra). Az ifjú- 

 kori rágólap első mezejében két, egymásba 

 már beolvadt redőt, egy külsőt és egy belsőt 

 találunk (39. ábra). A későbbi fejlődés szalíán 

 csak annyiban áll be változás, hogy az eleinte 

 még tisztán kivehető behorpadás a mezőben 

 eltűnik, az egybeolvadás szorosabb (40. ábra). 

 Aquila XVU. 



ersten und zweiten Feldes ein näherer Kon- 

 nex besteht, virelcher sich darin zeigt, dass 

 die beiden Felder schon sehr früh miteinan- 

 der verschmelzen, wir diesen Konnex auch 

 beim dritten und vierten Felde antreffen, da 

 dass dritte Feld durch seine äussere, hinun- 

 terreichende Falte sich mit dem vierten ver- 

 bindet (Fig. 31). Auf der Kaufläche älterer 

 Exemplare beginnt der obere Rand der inne- 

 ren Falte des dritten Feldes sich mit dem 

 unteren Rand der inneren Falte des zweiten 

 Feldes zu berühren und zu gleicher Zeit 

 näliern sich auch die äusseren Falten der 

 erwähnten beiden Felder einander (Fig. 32), 

 bis schliesslich die Zusammenschmelzung er- 

 folgt (Fig. 33). 



M. 2. inf. (Taf. I, Fig. 34—38). ím ersten 

 Felde auf der jüngsten Kaufläche des unter- 

 suchten Materiales sind drei .Schmelzfalten, 

 von denen die innere mit der mittleren be- 

 reits verbunden ist, während die äussere noch 

 abgesondert steht (Fig. 34». Anfangs sind 

 alle drei Falten fast gleich gross, bei der spä- 

 teren Entwicklung jedoch wird die mittlere 

 stark verlängert. Die äussere Falte nähert 

 sieh langsam der mittleren, ihr Rand ver- 

 schmilzt (Fig. 35, 36) und zuletzt schmelzen 

 sie gänzlich zusammen (Fig. 37), bei dieser 

 Gelegenheit bilden sie ein eigenartiges T. 

 Im zweiten Felde finden wir zwei miteinan- 

 der bereits verschmolzene Falten (Fig. 34), 

 welche dem auf der ersten unteren Kaufläche 

 gefundenen zweiten, bzw. dritten Felde sehr 

 ähnlich sind. — Im dritten Felde ist eine 

 einzige mittlere Falte (Fig. 34—36), welche 

 sich bei älteren Exemplaren, wie auf der 

 ersten unteren Kaufläche, mit dem zweiten 

 Felde verbindet, wobei eine Schmelzinsel ent- 

 steht (Fig. 37). Bei sehr alten Exemplaren 

 verschmelzen sämtliche Felder und wir sehen 

 auf der Kaufläche eine mächtige Schmelzin- 

 sel, auf der wir noch einzelne Konturen der 

 Schnielzfalten bemerken und erhalten dadurch 

 einen guten Beweis, dass die Schmelzinseln 

 aus den Schmelzfalten entstehen (Fig. 38). 



U. 3. Inf. iTaf. I, Fig. 39—42). Im ersten 

 Felde einer jüngeren Kaufläche finden wii- 

 zwei, eine äussere und eine innere, schon 

 ineinandergeschmolzene Falten (Fig. 39). Auf 

 einer späteren Stufe der Entwicklung tritt 

 nur insofern eine Änderung ein, dass die an- 

 fänglich noch gut sichtbare Einsenkung im 



25 



