201 



Mus iiiiniitus, Pall. 

 (III. tábla, 7. ábra, a, b). 



Alsó fogsora (6) révén, mely teljes hason- 

 mása, kétségtelenül a legközelebb áll az erdei 

 egérhez. Különbséget — eltekintve attól, hogy 

 a fogazat sokkal kisebb — csak a felső második 

 fog rágólapjának második mezejében találunk, 

 ott ugyanis csak két gumó van, az erdei egér 

 három gumója helyett. A zománczredők véko- 

 nyak s nagyon hasonlítanak a Mus agra- 

 rius-éhoz. 



A vizsgálat során arra a következtetésre 

 jutottam, hogy a Murinae alcsalád zápfogai 

 tulajdonképpen két typusba sorozhatok. Az 

 egyik a patkáni/ti/pus, a másik az erdei egér- 

 typus. Az előbbibe négy faj tartozik : Mus 

 rattus L., • — norvégiens Erxl., ^ musculus L., 

 — Wagneri Eversm. ; az utóbbiba három : Mus 

 sylvaticus L. — agrárius P.\ll , — minutus 

 Páll. Az egyes typusokon belül megint köze- 

 lebb állanak egymáshoz fogazat tekintetében 

 Mus rattus L. és — norvégiens Erxl., Mus 

 musculus L. és — Wagneri Eversm., Mus 

 sylvaticus L. és — minutus Páll., míg a Mus 

 agrárius áthidalásul szolgál a két typus között. 



Kérdés tárgyát még képezheti az, hogy 

 vizsgálódásaim melyik fogelméletliez vezettek. 

 Jelenleg kétféle elmélet küzd egymással. Az 

 egyik a CoPE-OsBORN-féle tritubercularis elmé- 

 let, melynek értelmében az ős- emlősök foga- 

 zata a hüllők kúpfogaiból származott volna 

 olyanformán, hogy az ősi foggumó, a proto- 

 conus a felső állkapocsban két mellékgumót 

 fejlesztett, előre a paraconust, hátra a meta- 

 conust. Az alsó állkapocsban az ősi foggumó, 

 a protoconid szintén két mellékgumót fejlesz- 

 tett, előre a paraconid-ot, hátra a metaconid-ot. 

 Később a para- és metaconus kifelé, a para- 

 és metaconid pedig Ijefelé nőtt úgy, hogy 

 akkor a fog háromszögalakot mutatott. Ebből 

 a formából származtatja ez az elmélet a 

 későbbi emlősök fogát, még pedig akként, 

 hogy a rendkívül változatos z;ipfogak újabbi 

 gumók föllépésével kapták mai alakjukat. Az 

 elméletet az látszik támogatni, hogy a másod- 

 kori emlősök fogai kevés kivétellel mind ilyen 

 háromgumójúak. így származtak volna a rág- 

 csálók fogai is. 



Mus minutus Páll. 

 Taf. III., Fig. 7. a, b. 



Durch die gänzlich übereinstimmende untere 

 Zahnreihe (i) steht sie unstreitbar der Waldmaus 

 am nächsten. Einen Unterschied — von der 

 Kleinheit des Gebisses wollen wir absehen — 

 finden wir nur im zweiten Felde des zweiten 

 oberen Backenzalines, dort nämlich sind nur 

 zwei Höcker, statt den drei Höckern der Wald- 

 maus. Die Schmelzfalten sind sehr dünn und 

 ähneln sehr denen von Mus agrárius. 



Im Laufe der Untersuchungen kam ich 

 zu der Schlussfolgerung, dass die Molaren 

 der Unterfamilie Murinae eigentlich zweien 

 Typen angehören. Den einen ivollen wir den 

 Rattentypus, den anderen den Waldmaíístypas 

 nennen. Zu ersterem gehören vier Arten : 

 Mus rattus L., — norvégiens Erxl., — mus- 

 culus L., • — Wagneri Eversm.; zu letzterem 

 drei Arten : Mus sylvaticus L., — agrárius 

 Pall., — minutus Pall. Zwischen den einzelnen 

 Typen stehen wieder dem Gebisse nach näher: 

 Mus rattus L. und — norvegicus Erxl., Mus 

 musculus L., und — Wagneri Eversm., Mus 

 sylvaticus L., — und minutus Pall., während 

 Mus agraricus Pall. eine Brücke zwischen 

 beiden Typen bildet 



Der Gedanke ist nun naheliegend, zu welcher 

 Zahntheorie uns unsere Untersuchungen führ- 

 ten. Derzeit stehen zwei Theorien einander 

 gegenüber. Die eine ist Cope-Osborn's trituber- 

 culäre Theorie, nach ihr wäre das Gebiss der 

 Ur-Säugetiere in der Weise aus den Kegel- 

 zähnen der Kaltblüter hervorgegangen, dass 

 der Urhöcker, der Protoconus im Oberkiefer 

 zwei Nebenzacken, am Vorderrande den Para- 

 conus, am Hinterrande den Metaconus ent- 

 wickelte. Im Unterkiefer entwickelte der 

 Urhöcker, Protoconid, ebenfalls zwei Neben- 

 zacken, vorn den Paraconid, hinten den 

 Metaconid. Später wuchsen Para- und Meta- 

 conus auswärts. Para- und Metaconid einwärts, 

 so dass der Zahn die Form eines Dreiecks 

 zeigte. Aus dieser Form leitet die Theorie in 

 der Weise die Zähne der späteren Säugetiere 

 ab, dass die sehr grosse Verschiedenheiten 

 zeigenden Backenzähne durch Auftreten neuer 

 Höcker ihre heutige Gestalt erhielten. Die 

 Theorie scheint zu stützen, dass die Zähne 

 der mesozoischen Säugetiere mit wenigen Aus- 



