226 



A jelölések összes száma az 1908 és 1909 

 éviekkel eg-yiitt megközelíti a heted félezret. 



A jelölések végzésénél ezúttal is különös 

 gondot fordítottam annak a megfigyelésére, 

 hogy milyen hatással van a jelölés végre- 

 hajtása a fiókákra és szülőkre, nevezetesen 

 nem veszélyezteti-e a jelölés a fiókák fölne- 

 velését. Egyúttal megkértem a jelölést magukra 

 vállalt megfigyelőinket is, hogy idevágó tapasz- 

 talataikat közöljék, hogy azok alapján a jövő- 

 ben esetleges madárpusztulásokat megaka- 

 dályozhassunk. 



Az idevágó tapasztalatok értelmében a fiókák 

 jelölése egyáltalában nem befolyásolja a szü- 

 lőket azok további gondozásában. Tapasztal- 

 ható ez különösen a gób/ánál. Idei jelölési 

 köriitamon mindenütt kérdezősködtem erre 

 nézve és mindenütt azt a választ kaptam, 

 hogy a jelölt fiókákat akadálytalanul fölne- 

 velték s teljességgel nem törődtek a gyűrűvel, 

 se a fiókák, se az öregek. A sárgarigóra 

 nézve Fernbach Károlyné idei jelentésében 

 megjegyzi, hogy a gyűrűzés daczára is föl- 

 nevelte fiait. A múlt évi eset úgylátszik csak 

 kivételes volt. Általában mindenütt azt tapasz- 

 talták, hogy a fiókák jelölése nem veszélyez- 

 teti azok fölnevelését. 



Az öreg madarak jelölése azonban egyes 

 esetekben a fészkelőhely elhagyását vonta 

 maga után. Erre vonatkozólag különösen Szeôts 

 Béla gyűjtött érdekes adatokat. A füsti fecs- 

 kékről azt írja, hogy a jelzés érdekében éjjel 

 összefogdosott öreg füsti fecskék közül más- 

 nap egyetlen példány se hált abban a helyi- 

 ségben, melyben összefogdosták őket. Mind- 

 össze két pár került vissza negyedik napra, 

 a többi másfelé keresett otthont. Érdekes 

 dolog, hogy a múlt évben nem voltak annyira 

 érzékenyek a zavarásokkal szemben. Egy 

 szürke légykapó pár (Muscicapa grisola L.), 

 a mely hét évig fészkelt egyazon helyen, a 

 zavarás következtében elhagyta régi fészkelő- 

 helyét. Megjegyzendő, hogy mindezekben az 

 esetekben csakis a fészkelőhely, nem pedig 

 a tojások, vagy fiókák elhagyásáról van szó. 

 A szürke légykapók a zavartatások daczára 

 fölnevelték fiaikat és csak az idei tavaszszal 

 kerestek más fészkelőhelyet. A természetes 



Mit den Markierungen aus den Jahren 1908 

 und 1909 beträgt die Gesamtanzahl dersel- 

 ben nahezu siebenteinhalb Tausend. 



Bei der Durchführung der Markierungen 

 legte ich besondere Sorgfalt auf Beobachtun- 

 gen über die Wh'kung, welche das Markie- 

 ren auf die Eltern und Jungen ausül)t, na- 

 mentlich ob dadurch das Gedeihen der Brut 

 nicht gefährdet wird. Zugleich wurden auch 

 unsere Beobachter aufmerksam gemacht, ihre 

 diesbezüglichen Erfahrungen mitzuteilen, da- 

 mit in Zukunft eventuellen Vogelverlusten 

 vorgebeugt werden könne. 



Laut den hiehergehörigen Erfahrungen 

 beeinflusst das Markieren der Jungen die 

 Eltern durchaus nicht in der weiteren Pflege 

 derselben. Es zeigt sich dies besonders beim 

 Storch. Während meiner heurigen Markierungs- 

 Rundreise zog ich überall diesbezügliche Er- 

 kundigungenein, erhielt jedoch überall die Ant- 

 wort, dass die Jungen ungehindert aufwuchsen 

 und dass sich weder Eltern noch Junge um 

 den Ring kümmerten. Bezüglich des Pirols 

 erwähnt Frau Karl v. Fernbach im heurigen 

 Berichte, dass derselbe die Jungen trotz des 

 Markierens nicht verliess. Der im vorigen 

 Jahre beobachtete Fall konnte daher eine 

 Ausnahme sein. Im allgemeinen wurde überall 

 beobachtet, dass das Zeichnen der Jungen 

 die weitere Brutpflege nicht im geringsten be- 

 einflusste. 



Das Zeichnen der alten Vögel zog jedoch 

 in einzelnen Fällen das Verlassen der Brut- 

 stelle nach sich. Diesbezüglich wurden beson- 

 ders von Béla v. Szeöts sehr interessante 

 Daten gesammelt. Bezüglich der Bauciischtvalbe 

 berichtet er, dass von den behufs Markierung 

 während des Nachts eingefangenen Bauch- 

 scliwalben am folgenden Tage keine einzige 

 in der Lokalität schlief, wo sie eingefangen 

 wurden. Nur zwei Paare kamen am vierten 

 Tage zurück, die übrigen suchten sich ander- 

 wärts ein Heim. Interessant ist jedenfalls, 

 dass sie im vorigen Jahre gegen diese Stö- 

 rungen nicht so empfindlich waren. Ein Paar 

 des grauen Fliegenfingers (Muscicapa grisola 

 L.), welches sieben Jahre lang an ein und 

 derselben Stelle nistete, verliess infolge der 

 Störungen den alten Nistplatz. Es muss hier 

 jedoch bemerkt werden, dass es sich nur um 

 diis Verlassen der Brutstelle, nikht aber um 

 das Verlassen der Brut handelt. Die grauen 



