235 



a fennforgó viszonyok között kilátástalannak 

 niinösithető. A tervezett fecskeereszek fölállí- 

 tása elmaradt. 



A madárvilág az évszaknak (július 10.) meg- 

 felelően s minthogy sáskajárás az idén nem 

 volt, igen gyér számban volt képviselve, mert 

 főleg csak az itt fészkelő csekélyszámú faj 

 volt látható, a melyek közül néhány Glnrenla 

 jiratincola, Charadrius alexandrins és Yanellus 

 vanellus fiókát sikerült megjelölni. A jövevé- 

 nyek közül már sok Anser miser, Nume- 

 nius arcuatus és egy nagyobb Larus faj (lö- 

 vésre sajnos nem került) volt látható. Láttam 

 1 drb. Hydroclielidon leucopterát és egy Ciconia 

 nigrát. Föltűnő volt egy nagy csapat Mieropus 

 apus; kétségtelenül már északról érkezett át- 

 vonulok. 



A Hortobágynak kétségtelenül legérdeke- 

 sebb madara ezúttal a parlagi sas — Aquila 

 melanaëfus volt. Hozzávetőleges számításom 

 szerint 15 — 20 példány tartózkodott a Hortobá- 

 gyon, valószínűleg csupa fiatal példány, mert 

 az elejtett 5 darab mind első és másod éves 

 fiatal volt. Valószínű, hogy az a nagy rág- 

 csáló csapás (ürge és egér), a mely az idén 

 sújtotta az országot, csábította ide ezeket a 

 madarakat oly nagy számban. Az erdőkben 

 vagy egyes kutgémeken volt a hálótanyájuk 

 s ezeken a helyeken nagyszámú köpetet talál- 

 tam, melyek főleg ürgék és nyulak szőréből 

 és csontjából állottak. 



Kóborlásaink alkalmával minduntalanul ta- 

 lálkoztunk ezekkel a napközben rendkívül 

 óvatos madarakkal — 300 — 400 lépésnyinél 

 közelebbre sohase engedték a kocsit — a 

 mint nyulakra vadásztak. 



A sas valósággal hajtóvadászatot rendez, 

 a mely azonban a tapasztaltabb nyulaknál 

 úgy látszik nem sikerült, a mint ennek szem- 

 tanúja voltam. Három négy méter magasság- 

 ból rácsap a vaczkában pihenő nyúlra, a mely 

 futással igyekszik menekülni. Mire a sas löl- 

 repül és újból utánaered, már jó messzire 

 jár a nyúl, mely azután ismét lelapul, egy- 

 részt, hogy megpihenhessen, másrészt tán 

 abban reménykedik, hogy üldözője nem fog 

 ráakadni. A kopár szik, a kiégett legelő azon- 

 ban nem nyújt menhelyet. A sas csakhamar 



(Aquila 1908 p. 304), so muss diese Ansied- 

 lungsaktion unter den obwaltenden Umstän- 

 den dennoch als aussichtslos betrachtet wer- 

 den. Das Aufstellen der geplanten Nistdächer 

 unterblieb. 



Die Vogelwelt war entsprechend der Sai- 

 son (10 Juli), und da heuer keine Heuschrecken- 

 plage auftrat, sehr schwach vertreten, indem 

 hauptsächlich nur die wenigen Arten zu sehen 

 waren, welche hier Brutvögel sind; von die- 

 sen gelang es einige Jungen von Olareola 

 pratincola, Charadrius alexandrimts und Va- 

 nellus vanellits zu zeichnen. Von den Gästen 

 waren schon viele Anser anser, Nuynenius 

 arcuatus und eine grössere, leider nicht zum 

 Schusse gekommene Larus-Art vorhanden. 

 Es wurde je ein Exemplar von Hydrochelidon 

 leueoptera und Ciconia nigra beobachtet. Auf- 

 fallend war eine grosse Schar Microjms apus, 

 jedenfalls schon nördliche DurchziigJer. 



Der interessanteste Vogel des Hortobágy 

 war diesmal unzweifelhaft der Kaiseradler : 

 Aquila melanaëtus. Es hielten sich annähernd 

 15 — 20 Exemplare im Hortobágy auf, wahr- 

 scheiidich lauter junge Vögel, indem die fünf 

 erlegten Exemplare ausschliesslich ein- und 

 zweijährige Vögel waren. Wahrscheinlich zog 

 die grosse Nagerplage (Ziesel und Mäuse), 

 welche Ungarn heuer heimsuchte, diese Vögel 

 in so grosser Anzahl herbei. Ihre Schlaf- 

 stellen befanden sich auf Brunnenschwengeln 

 und in den Wäldern und waren hier zahl- 

 reiche Gewölle zu finden, welche vorwiegend 

 aus Haaren und Knochen von Zieseln und 

 Hasen bestanden. Auf unseren Streiftouren be- 

 gegneten wir fast immer diesen, während des 

 Tages ungemein vorsichtigen Vögeln — den 

 Wagen Hessen sie fast niemals näher als 

 300 — 400 Schritte herankommen — wie sie 

 Jagd auf die Hasen machten. 



Der Adler macht eine ausgesprochene Hetz- 

 jagd auf den Hasen, welche aber bei erfah- 

 reneren Exemplaren oft erfolglos bleibt, wie 

 ich dies beobachten konnte. Aus 3-4 Meter 

 herabstossend greift er den im Lager ruhen- 

 den Hasen an, welcher sich durch Laufen 

 zu retten sucht. Bis sich der Adler erhebt 

 und ihm wieder nachsetzt, legt der Hase schon 

 eine weite Strecke zurück, nach welcher er 

 sich wieder drückt, einerseits um auszuru- 

 hen, anderseits vielleicht von der Hoflnung 

 geführt, dass ihn der Adler übersehen könnte. 



