236 



fölemelkedik és újra megkezdi a hajszát ; a 

 mint eléri, újból lecsap, de a szemfüles nyúl 

 is résen van, s az utolsó pillanatban elugorva 

 ismét futással szabadul meg üldözőjétől. Az 

 öreg példi'myok ily módon gyakran megmene- 

 külnek, de gyöngébb, fiatalabb példányoknál 

 nem segít ez a praktika. A sas többszöri si- 

 kertelen lecsapás daczára se hagyja abba az 

 üldözést, mert a semmi búvóhelyet se nyújtó 

 végtelen síkságon mindig megtalálja s így 

 idővel zsákmányul ejti a folytonos lecsapások 

 következtében teljesen kifárasztott, agyonhaj- 

 szolt áldozatát. 



Ezek előrebocsátása után röviden ismerte 

 tem azokat az adatokat, melyeket a madár- 

 jelölési kísérlet az elmúlt év folyamán nyúj- 

 tottak a madárvonulási kutatás számára. Ezúttal 

 lehetőleg rövid kommentárral fogom kisérni 

 az egyes eseteket, miután az V. nemzetközi 

 ornith. kongresszusnak Berlinben bemutatott 

 értekezésem, mely összefoglalja a madárjelölési 

 kísérlet eredményeit, az Aquila jelenlegi év- 

 folyamában is megjelent, tehát az olvasó kellő 

 tájékoztatást szerezhet a kutatás jele nlegi stádiu- 

 máról. Az adatokat ezúttal is a jelölési év- 

 folyamok sorrendjében közlöm s kezdem a 

 fehér gólyáról. 



1908-ban jelöltetett 351 példány ; az eddig 

 kézrekerült 5 darabon kívül még 4ről kap- 

 tunk hírt, tehát összesen 9-ről, a mi 2'6 szá- 

 zaléknak felel meg. Váratlanul nagy számban 

 kerültek kézre ezek a kétéves gólyák. A kül- 

 földön már hosszabb idő óta folyamatban levő 

 kísérletek tanúsága szerint az elsőéves nem- 

 zedék szokta mutatni a legnagyobb pusztulási 

 kontingenst, itt pedig a kétéveseknél még 

 majdnem ugyanakkora pusztulási arányszám 

 mutatkozik. Az időközben bejelentett esetek 

 a következők : 



1. Jelöltem 1908. július 9-én fiókakorában 

 Apáczán (Háromszék m.) a 249. számú gólya- 

 gyűrűvel ; holtan találták 1910. július elején 

 Mittoka közelében. Andrásfalva mellett Buko- 

 vina radautzi járásában 220 kilométernyire 



Der kahle Salzboden, die ausgebrannte Heide 

 bietet jedoch kein Asyl. Bald erhebt sich der 

 Adler wieder und die Hetzjagd beginnt aufs 

 neue ; nachdem er ihn erreicht hat, wieder- 

 holt er den Stoss, doch ist auch der Hase 

 auf der Hut und versucht im letzten Momente 

 aufspringend wieder in schleunigster Flucht 

 seinem Verfolger zu entkommen. Alte Exem- 

 plare pflegen auf diese Weise zu entkommen, 

 schwächere, jüngere finden jedoch in dieser 

 Verteidigungsweise keine Rettung. Der Adler 

 lässt trotz mehrfachen erfolglosen Stössen 

 von der Verfolgung nicht ab, indem er auf 

 der unabsehbaren, nicht den mindesten Schutz 

 bietenden Ebene sein von den fortwährenden 

 Stössen gänzlich ermattetes, zu Tode gejag- 

 tes Opfer immer wieder auffindet und das- 

 selbe mit der Zeit auch erbeutet. 



Es folgt nun eine kurze Schilderung der- 

 jenigen Daten, welche der Vogelzugsversuch 

 im Laufe des heurigen Jahres für die 

 Vogelzugsforschung ergab. Diesmal werde 

 ich die Daten möglichst kurz kommentieren, 

 indem ich erst heuer gelegentlich des 

 V. internationalen Ornithologenkongresses in 

 Berlin eine zusammenfassende Darstellung 

 der Resultate des Vogelzugsversuches gab, 

 welche in den Kongressverhandlungen er- 

 scheinend über den derzeitigen Stand der 

 Forschung genügend orientiert. Die Daten 

 führe ich auch diesmal in der Reihenfolge 

 der Jahrgänge an und beginne ich mit den 

 Daten über den weissen Storch. 



Im Jahre 1908 wurden 351 Exemplare 

 gezeichnet ; ausser den schon erwähnten 

 fünf Exemplaren wurden wir noch über vier 

 andere, also über neun benachrichtigt, was 

 2'6 Prozent entspricht. Diese zweijährigen 

 Störche ergaben einen unerwartet hohen 

 Prozentsatz. Laut den im Auslande schon 

 seit längerer Zeit fortgesetzten Versuchen, 

 zeigt immer die erstjährige Generation die 

 grösste Vernichtungsziifer, während hier die 

 zweijährige fast ebenso gross ist. Die be- 

 kannt gewordenen Fälle sind folgende : 



1. Als Nestjunges von mir gezeichnet am 

 9. Juli 1908 in Apácza (Kom. Háromszék) 

 mit Storchring Nr. 249 ; tot aufgefunden 

 Anfang Juli 1910 bei Mittoka, Post András- 

 falva, Bezirk Radautz in der Bukowina, 220 



