245 



jesítenek tömeges sáskapusztításaikkal. A be- 

 küldött jelentések szerint az 1909 — 1910 év- 

 ben rengeteg gólya volt a sáskáktól fertőzött 

 területeken. Minthogy azonban most kevesebb 

 volt a sáska, azért gyakran megváltoztatták 

 tartózkodási helyüket, tehát feltűnőbbek is 

 voltak, mintha egy helyen maradtak volna. 

 Érdekes, hogy a Basutoföldön a Caledon folyó 

 mellett még május 16-án is találtak sok gólyát, 

 a melyekről azt hiszi a tudósító, hogy táplá- 

 lék hiányában elgyengült, elvonulásra képtelen 

 példányok voltak. 



A legnagyobb gólyatömegeket jelzik Kap- 

 földről, melynek egész területén óriási csapa- 

 tokban jártak, úgy hogy egyes esetekben 

 20.000-nél többre becsülték azok számát. Nagy 

 csapatokat jelentettek még a következő tar- 

 tományok : Tranzvál, Oranje, Déli-Hhodézia, 

 Becsuánföld és Szvaziföld. A gólyák sáskaírtó 

 működését e kötet más helyén ismertetem, 

 itt csak azt akarom megjegyezni, hogy a dél- 

 afrikai sáskaírtások nélkül aligha értünk volna 

 el oly gyors és teljes eredményeket, továbbá, 

 hogy a jelölések ideje — miként most utó- 

 lag megállapítható — igen alkalomszerűen 

 volt megválogatva, mert a fennforgó viszo- 

 nyok miatt a legnagyobb figyelem terelődött 

 a gólyára s így tudomásra jutottak az ada- 

 tok, a melyek máskor elkallódhattak volna. 

 Hasonlóképpen igen jónak bizonyult a töme- 

 ges jelölés, mely nélkül aligha érhettünk volna 

 el számottevő eredményt, mert hiszen a Dél- 

 afrikában megkerült példányok legtöbbjét hol- 

 tan találták vagy elgyengülés következtében eleve- 

 nen fogták el. Jelentékeny sáskapusztitásai kö- 

 vetkeztében ugyanis most már védelem alatt 

 áll a gólya Délafrikában, s így legfeljebb csak 

 a bennszülöttek lövik. Ebből is látható annak 

 a vádnak és aggodalomnak az alaptalansága, 

 hogy a madárjelölés azok nagyobbméretű 

 pusztítását vonná maga után. Azelőtt Dél- 

 afrikábau szabad volt a gólyát lelőni, most 

 Aquila XVn. 



fungs-Komitees', als Folge jener fast unschätz- 

 baren Dienste, welche unsere Störche durch 

 das massenhafte Vertilgen der Heuschrecken 

 leisten. Laut den eingegangenen Meldungen 

 wurden die infizierten Gebiete in der Saison 

 1909/1910 von Unmassen von Störchen be- 

 sucht. Indem diesmal weniger Heuschrecken 

 vorhanden waren, wechselten sie öfter ihren 

 Aufenthaltsort, so dass sie dadurch auffallen- 

 der wurden, als wenn sie an einer Stelle 

 geblieben wären. Interessant ist, dass man 

 im Basutoland am Caledon-Flusse noch am 

 16. Mai mehrere Störche antraf, von welchen 

 der Berichterstatter glaubt, dass es durch 

 Nahrungsmangel abgeschwächte und deshalb 

 zum Wegziehen unfähige Exemplare waren. 

 Die grössten Storchmassen werden aus der 

 Kapkolonie gemeldet, deren ganzes Gebiet 

 von ungeheuren Schwärmen besucht wurde, 

 so dass in einem Falle ihre Zahl auf über 

 2000 geschätzt wurde. Grosse Flüge wurden 

 noch aus folgenden Staaten gemeldet: Oranje, 

 Transvaal, Süd-Rhodesia, Betschuanland und 

 Suasiland. Die Heuschreckenvertilgung der 

 Störche wird an einer anderen Stelle dieses 

 Aquila-Bandes erwähnt, hier soll nur so viel 

 bemerkt werden, dass wir ohne die Heu- 

 schrecken-Bekämpfungs-Arbeiten in Südafrika 

 kaum so rasche und vollständige Resultate 

 erreicht hätten, weiters, dass — wie es sich 

 nachträglich erweist — der Zeitpunkt der 

 Markierungen ausnehmend gut gewählt war, 

 indem unter den obwaltenden Verhältnissen 

 die grösste Aufmerksamkeit auf den Storch 

 gelenkt wurde, weshalb die Daten, welche bei 

 andere Grelegenheit vielleicht verloren gegan- 

 gen wären, diesmal zur Kenntnis gebracht wur- 

 den. Ebenso erwies sich auch das massen- 

 hafte Markieren als sehr zweckmässig, indem 

 wir ohne dieses kaum wesentliche Resultate 

 erhalten hätten können, indem der grösste 

 Teil der in Südafrika nachgewiesenen Störche 

 tot aufgefunden oder aber infolge Ermattung 

 lebendig gefangen wurde. Der Storch steht 

 nämlich infolge seiner bedeutenden Heu- 

 schreckenvertilgungen in ganz Südafrika unter 

 staatlichem Schutze, so dass derselbe höch- 

 stens nur von den Eingeborenen geschossen 

 wird. Auch hieraus ist ersichtlich, wie unbe- 



' Fourth Annual Report of the Committee of Con- 

 trol of the South African Locust Bureau. Editor Chas. 

 P. LouNSBURY. Cape Town 1910. 



32 



