256 



fiókát jelölt meg egyenesen azzal a czélzattal, 

 hogy a visszatérők között majd megtalálja a 

 jelölt példányokat. Az uradalom ugyanis az 

 apró madarak érdekében lődijat tűzött ki a 

 tövisszúró gébicsekre s így remélhető volt, 

 hogy a beszolgáltatott lábak között majd elő- 

 kerülnek a gyürüzöttek is. 1910-ben május 

 9-étől, a mikor az első példány megérkezett, 

 június 12-ig, a mikor már majdnem az utolsó 

 szálig kilőtték a gébicseket, összesen 121 

 darabot ejtettek el s ezek közül egyetlenegy 

 jelölt példány se akadt — vagjis a fiókák 

 közül ef/yetlenegy se fért vissza a szi'döföklre. 



A két kísérleti tény elbírálásánál azonban 

 nem szabad megfeledkezni arról, hogy a fecske- 

 fajok elvonulása egész másként történik, mint 

 a tövisszúró géhksekó ; azok az elvonulás előtt 

 összegyülekeznek és együttesen távoznak, 

 holott a gébicseknél az öregek többnyire egy- 

 két hónappal előbb vonulnak el, mint a fiókák. 

 Valószínű tehát, hogy a fecskéknél öregek és 

 fiókák együtt is telelnek, míg a gébicseknél 

 ez a lehetőség az említett viszonyok miatt 

 éppen nem valószínű. A r/öli/dnál is több 

 esetben igen valószínűnek látszott, egy eset- 

 ben pedig bebizonyult, hogy a fióka vissza- 

 tért a szülőföldre — sa gólya is családostól 

 vonul el és így biztosra vehető, hogy az egész 

 család együtt tölti a telet. 



A (lankasirálijoknál és gémeknél az elvonu- 

 lás módja még nincs oly mértékben meg- 

 figyelve, hogy arra következtetéseket lehetne 

 alapítani, de a jelölt példányok elejtési dátu- 

 mai alapján úgy látszik, egészen más viszo- 

 nyok uralkodnak ezeknél. 



A most nyert eredmények szerint ebben a 

 kérdésben is más és másképpen, sajátos élet- 

 módjuknak megfelelően viselkednek a külön- 

 böző fajok, úgy hogy nem lehet általános 

 érvényű törvényszerűséget kimondani; ezeket 

 a viszonyokat is minden egyes fajnál külön 



Tavarna. lm Jahre 1909 markierte er im 

 herrschaftlichen Parke 28 Junge des Dorn- 

 drehers mit der ausgesprochenen Absicht die 

 Rückkehr derselben festzustellen. Die Herr- 

 schaft setzte nämlich im Interesse der Sing- 

 vögel des Parkes eine Schussprämie auf den 

 Dorndreher aus und war es zu hoffen, dass 

 unter den eingelieferten Füssen auch beringte 

 angetroffen werden. Vom 9. Mai 1910 — das 

 ist vom Erscheinen des ersten Dorndrehers — 

 bis zum 12. Juni, als dieselben fast bis auf 

 das letzte Stück abgeschossen waren, wurden 

 121 Exemplare erlegt, unter welciien sich 

 jedoch kein einziges beringtes befand d. i. 

 von den Jimgen kehrte auch nicht ein einzi- 

 ges in die Heimat zurück. 



Bei der Beurteilung dieser beiden experi- 

 mentellen Tatsachen darf jedoch nicht ver- 

 gessen werden, dass der Wegzug der Schwal- 

 benarten ganz anders vor sich geht als beim 

 Dorndreher ; jene versammeln sich vor dem 

 Wegzuge und ziehen gemeinschaftlich, wäh- 

 rend bei den Dorndrehern die alten Exem- 

 plare gewöhnlich 1 — 2 Monate früher weg- 

 ziehen als die jungen. Es ist diiher wahr- 

 scheinlich, dass bei den Schwalbenarten alte 

 und junge Vögel das gleiche Winterquartier 

 beziehen und dort auch beisammen bleiben, 

 während diese Möglichkeit bei den Dorn- 

 drehern mit Hinsicht auf die erwähnten Ver- 

 hältnisse durchaus nicht wahrscheinlich ist. 

 Auch beim Storche erschien es in mehreren 

 Fällen sehr wahrscheinlich, in einem Falle 

 erwies es sich auch als sicher, dass junge 

 Vögel in die Heimat zurückkehrten aber auch 

 der Storch zieht bekanntlich mit seiner Familie 

 zusammen, weshalb es auch bei dieser Art 

 als sicher angenommen werden kann, dass 

 die ganze Familie in dem Winterquartiere 

 beisammen bleibt. Bei der Lachmöive und den 

 Reiherarten ist der Wegzug noch nicht in 

 dem Masse klargelegt, dass man darauf 

 Schlussfolgungen bauen könnte, doch scheinen 

 die bisher bekannten Erlegungsdaten gezeich- 

 neter Exemplare auf ganz andere Verhältnisse 

 zu zeigen. 



Laut den eben gewonnenen Resultaten ver- 

 halten sicii die einzelnen Arten auch in die- 

 sem Punkte sehr verschieden, jede ihrer spe- 

 ziellen Lebensweise entsprechend, so dass 

 keine allgemein gültige Gesetzmässigkeiten 

 ausgesprochen werden können; auch diese 



