260 



jában többször is innia kell, azért a sáskák 

 e legnagyobb ellensége ott nem tartózkodik, 

 s ennek következtében szaporodik ott el 

 annyira a sáska. A sáskairtó intézet szívesen 

 veszi, ha a megfigyelők közlik idevágó észle- 

 leteiket. Ezt a madarat óriási csapatokban 

 látták Gordoniában és Becsuánföldön, de na- 

 gyon valószínű, hogy nem hatolhatott be mesz- 

 szire a sivatagba. Emlékeztetünk arra, a mire 

 utolsó jelentésünkben utaltunk, hogy az 1908 — 

 1909- i évad alatt a Kalahári-sivatag szélén 

 kelt sáskákat a madarak tisztára kiirtották 

 és hogy daczára annak, hogy keleten és dél- 

 keleten a madár felette nagy számban volt 

 jelen, mégis óriási mennyiségű sáska érte el 

 érettségét a sivatagban magában." 



A 22., 23. lapon levő Fokföldre vonatkozó 

 jelentés a következő érdekes adatokat tartal- 

 niíizza : 



„A sáska természetes ellenségei közül ez- 

 idén csak a madarak vonták magukra a figyel- 

 met, mert megbecsülhetetlen szövetségeseknek 

 bizonyultak. Sajnos rövid volt az idő arra, 

 hogy az egyes fajokat pontosan meg lehetett 

 volna határozni, s hogy elterjedésükre vala- 

 mint viszonylagos fontosságukra kimerítő ada- 

 tokat lehetett volna gyűjteni. Az írónak az a 

 benyomása, hogy a nagy sáslaniai/ár (gólya) 

 szolgálatai voltak a legértékesebbek. Az ország 

 különböző részeiből óriási csapatokat jeleztek; 

 az egyik megfigyelő 20 000-et jelentett. No- 

 vember végéig csak kevés mutatkozott s ezért 

 nem vittek nagy szerepet a főcsapás ideje 

 alatt a szárnyatlan sáskák pusztításában. Igen 

 érdekes volna megállapítani azt, vájjon Dél- 

 afrikának egyes helyeire ugyanazok a példá- 

 nvok járnak-e minden évben?" 



Erre a kérdésre nézve közli Pieter J. de 

 Wet levelét Groot Vleiből, mely a következő 

 adatokat tartalmazza: „1907-ben egy mértföld | 

 hosszú és 300 méter széles szárnyatlan sásk i- 

 sereg nyomult a mezők felé. Védekezésre ké- 

 szen vártuk őket, a mikor decz. lOén reggel 

 600 — 700 főnyi r/ólya csapat jelent meg, a 

 mely körülvette a sáskákat. Nyolcz napi pusz- 



Wasserflächen vorhanden sind, und dass sich 

 daher der Storch, dieser grossie Feind der 

 Heuschrecken, da er während des Tages 

 öfter trinken muss, dort nicht aufhalten kann, 

 wodurch sich dann dort die Heuschrecken 

 in so grossem Masse vermehren konnten. Das 

 Institut für Heuschreckenbekämpfung nimmt 

 hierher gehörige Beobachtungen gerne ent- 

 gegen. Der Vogel wurde in Gordonia und 

 Betschuanland in ungeheuren Flügen beobach- 

 tet, doch ist es sehr wahrscheinlich, dass sie 

 nicht tief in die Wüste eindringen konnten. 

 Wir möchten hier daran erinnern, was im 

 Berichte 1908/1909 erwähnt wurde, dass die 

 am Rande der Kalahari-Wüste ausge-^chlüpften 

 Heuschrecken von diesen Vögeln total ver- 

 nichtet wurden, und dass, trotzdem diese 

 Vögel im Osten und Südosten in ausserordent- 

 lich grosser Anzahl vorhanden waren, in der 

 Wüste selbst dennoch Unmassen von Heu- 

 schrecken ihre Reife erreichten." 



Der auf Seite 22 und 23 gegebene Bericht 

 über die Kapkolonie enthält noch folgende 

 interessante Daten : 



„Von den natürlichen Feinden der Heu- 

 schrecken zogen heuer nur die Vögel die 

 Aufmerksamkeit auf sich, indem sie sich als 

 unschätzbare Verbündete erwiesen. Leider war 

 die Zeit zu kurz, um alle Arten genau be- 

 stimmen zu können, und über ihre Verbreitung 

 sowie relative Wichtigkeit erschöpfende Daten 

 zu sammeln. Dem Berichterstatter scheint es, 

 dass die Dienste des grossen Heusclirecken- 

 rni/els (Storch) die wichtigsten waren. Aus 

 den verschiedenen Teilen des Landes werden 

 ungeheure Scharen gemeldet; ein Bericht- 

 erstatter beobachtete 20,000 Stück. Bis Ende 

 November zeigten sie sich nur in geringer 

 Menge, weshalb sie auch in der Vertilgung 

 der ungeflügelten Heuschrecken, also in der 

 Hauptzeit keine grosse Rolle spielten. Es 

 wäre interessant festzustellen, ob gewisse 

 Gegenden Südafrikas jedes Jahr von den- 

 selben Exemplaren besucht werden ?" 



Diesbezüglich Avird ein Brief von Bieter J. 

 DE Wet aus Groot Viel angeführt, welcher 

 folgende Daten enthält : 



„Im Jahre 1907 drang ein Heuschrecken- 

 schwarm von einer Meile Länge und 300 

 Meter Breite gegen unsere Felder vor. Wir 

 erwarteten sie zur Wehre gerüstet, als am 

 Morgen des 10. Dezember ca. 600 — 700 



