152 



dütt mozgalom átterjed a fajnak legdélebbre 

 lakó egyedeire, minden alap nélkül való ! 

 Sohase tudtam belátni, hogy mi a logika 

 ebben a felfogásban ; nézetem szerint tökéle- 

 tesen lehetetlen dolog, hogy a madarak „más 

 területen lakókra nyomást gyakorolhassanak". 

 Különösen nyárutóján és ősz elején nagyon 

 sok a táplálék és sehol sem lakik együtt oly 

 tömegű madár, hogy egy csapat beözönlése 

 „nyomást gyakorolhatna a területre", sőt 

 hogy ez a nyomás átterjedhetne a faj leg- 

 délibb lakóhelyeire is. Ennek éppen az ellen- 

 kezője az igaz : a legészakabbra lakók termé 

 szetesen legelőbb kényszerülnek hazájuk el- 

 hagyására és ezek vonulnak tényleg leg- 

 délebbre 1 Rendesen sokkal lassabban és sokkal 

 többet bumnilizva, mint a tavaszi visszavonulás 

 idején. 



így pl. azt látjuk, hogy az északon ho- 

 nos partfutók és egyéb fajok már a nyár 

 folyamán érkeznek a tengerpartokra, tehát 

 abban az időben, a mikor madaraink közül 

 még alig akad olyan, mely a vonulásra ké- 

 szülne. Azt látjuk, hogy arktikus fajok déli 

 irányba az egyenlítőig, sőt azon túl is men- 

 nek, hogy szibériai madarak Ausztráliában 

 telelnek, míg ellenben mandzsúriai formák 

 csak Kína középső vagy déli vidékeire terjednek. 

 Azt látjuk, hogy az északon honos sárgabille- 

 getők legalább annyira hatolnak dél felé, 

 mint a mediterrán alak, a helyett hogy ezt 

 az előbbiek dél felé szorítanák. Tudjuk azt 

 is, hogy valamely faj délen lakó egyedei — 

 tartozzanak bár ugyan ahhoz az alfajlioz, 

 vagy pedig csak aprólékos eltéréseket mutas- 

 sanak — állandóak, a helyett, hogy az észak- 

 ról érkező vonulókból álló csapatok déli irány- 

 ban kimozdítanák őket állandó tanyáikról. 

 Úgy a nálunk honos, mint a grönlandi hant- 

 madár (Saxicola vagy pedig helyesebben 

 Oenanthe oenanthe oenanthé) és Oenanthe 

 omanthe leucorrhoa a tropikus Afrikába vonul, 

 holott a Földközi-tenger partniadara {Oenanthe 

 hispanica) éppen csak eléri a fentemiitett for- 

 mák téli szállásait és nem szorulnak délebbre. 

 Oenanthe hisjmnica déli előfordulási határa 

 Szenegambia, a hol úgy látszik már ritka is, 

 míg a zöm a Szahara déli szélén esetleg 

 a sivatag déli oázisában telel. A feketetorkú 

 Oenanthe oenanthe seebohmi, mely az Atlasz 

 hegylánczolat déli lejtőin több helyütt elő- 

 fordul, még ismeretlen, de biztosra vehetjük, 



viduen der Art mitteilt, — entbehrt jedweder 

 Grundlage! Die Logik dieser Idee habe ich 

 niemals einsehen können; meiner Ansicht nach 

 ist es ganz unmöglich, dass Vögel „auf die 

 Gebiete anderer Individuen drücken"; zumal 

 zu Ende des Sommers und im Anfange des 

 Herbstes ist reichliche Nahrung vorhanden 

 und nirgend sind Vögel so massenhaft vor- 

 handen, dass die Einwanderung einer Schar 

 von Vögeln „auf ihre Gebiete drücken" könnte, 

 und dass diese Bewegung sich bis in die 

 südlichsten Wohngebiete der Art fortpflanzen 

 könnte. Gerade das Gegenteil findet statt : 

 die am nördlichsten wohnenden Individuen 

 sind natürlich zuerst gezwungen, ihre Wohn- 

 sitze zu verlassen und sie wandern — gewöhn- 

 lich viel langsamer und bummeliger als auf 

 dem Rückzuge im Frühjahr — am weitesten 

 nach Süden! So sehen wir die nördlich 

 wohnenden Strandläufer u. a. m. schon im 

 Sommer an unseren Küsten ankommen, zu 

 einer Zeit, wenn noch keine, oder kaum welche 

 von unsern Vögeln an den Zug denken. Wir 

 sehen Vögel aus den arktischen Regionen 

 südwärts zum Äquator und über denselben 

 hinausziehen, sehen sibirische Vögel den 

 Winter in Australien zubringen, während 

 mandschurische Formen nur bis Mittel- und 

 Süd-China gehen; wir sehen nordische gelbe 

 Bachstelzen mindestens so weit nach Süden 

 gehen wie die mediterrane Form, statt dass 

 die letzteren von den ersteren nach Süden 

 zu gedrückt werden; wir finden, dass südlich 

 wohnende Individuen einer Art — mögen sie 

 nun zur gleichen Subspecies gerechnet wer- 

 den oder geringe Unterschiede zeigen — 

 Standvögel sind, anstatt von den nordischen 

 Scharen, die Zugvögel sind, weiter nach 

 Süden geschoben zu werden. Unser Stein- 

 schmätzer {Saxicola oder richtiger Oenanthe 

 oenanthe oenantiie) und Oenanthe oenanthe 

 leucorrhoa wandern beide ins tropische Afrika, 

 während die Steinschmätzer der Mittelmeer- 

 länder {Oenanthe hisjianica) gerade die Winter- 

 herberge der obengenannten Formen erreichen, 

 und nicht weiter nach Süden geschoben wer- 

 den. Oenanthe hispanica ist nicht weiter 

 südlich als Senegambien beobachtet worden, 

 wo er auch schon selten zu sein scheint, 

 und die Mehrzahl dürfte schon am Südrande 

 der Sahara oder in den südlichen Oasen der 

 Wüste überwintern; der Winteraufenthalt der 



