188 



lef;elö van az erdőben. Ha itt az erdőben 

 czitronisárniányra akad az ember, akkor meg- 

 esküdhetik rá, hogy tisztás van a közelben. 

 Ugyanitt szórványosan erdei pacsirták is talál- 

 hatók. Az erdőben egyébként a szokott madarak : 

 1 Sitta, 1 szén- és néhány kékczinege, szór- 

 ványosan mezei és kis poszáták, sok barátka- 

 poszáta, egy pár csilp-csalp, sok sisegő füzike, 

 fitisz teljesen hiányzik. Sok feketerigó és 

 fülemile. 



A szép bükkösből puszta sziklavölgybe 

 érünk, a hol a kecskék és birkák munkája 

 nagyon is látható. Itt van a hazája a buhunak 

 és a kövi rigónak, a mely sajnos még nincs 

 itt (de már néhány nap múlva megérkezett !). 

 Könnyebb sziklamászás után ott vagyunk a 

 buhu fészeknél, melyről az egyik szülő gyönyörű 

 lőtávolban leszáll. Természetesen nem l)ántjuk, 

 de később mégis elvitték a fiókát. A rend- 

 kívül meredek és magas, éppen virágzásba 

 induló orgonákkal benőtt törmeléklejtőkből 

 kb. 10 méter magas mészfalak emelkednek. 

 Könnyen elérhető fülkében, a hol kis bokrocska 

 vert gyökeret, van az ú. n. fészek, kis mé- 

 lyedés köpetekkel és tollakkal, kevés fűvel, 

 de gallyak nélkül bélelve. Csak egy tióka 

 van; kisebb tyúknagyságú szürkésfehér pehely- 

 ruhájában igen furcsán fest, a mikor az 

 öregek módjára kattog. Az irisz még halvány 

 sötétszürkés barnás. A fülkében egy fél tőkés- 

 gácsér és egy dolmányos varjú van ; mind a 

 kettő, de különösen az utóbbi kedvencz zsák- 

 mány a buhunak. 



A lejtő alján lévő bokrosban hallottam első 

 ízben a gyászos czinege {Parus luguhris lugu- 

 bris) éles errr hangját. Ott van a tulajdon- 

 képpeni hazája, a hol a hegyek a Duna felé 

 legelőkbe mennek át, melyek imitt-amott csali- 

 tokai vagy egyedül álló fákkal vannak borítva. 

 Itt több párnak volt az otthona s az egyik 

 éppen első sétaútjára vitte ivadékát. Egyik- 

 másik fióka még oly rosszul repült, hogy meg 

 tudtuk fogni. A Duna felől egy barna kánya 

 is jött ide s néhány dolmányos varjú tojását ku- 

 tolta. A legelőkön imitt-amott egy búbos-banka. 

 A Duna közelében a patak fával szegélyezett 



brütet haben sollten, aber ausgeschlossen ist 

 ja nichts, jedenfalls für diese Zeit in dieser 

 Gegend eine unerhörte Erscheinung. Von Am- 

 mern nur die Goldammer überall, wo eine 

 Blosse oder AVeide im Walde ist. Findet man 

 hier im Walde eine Goldammer, so kann man 

 darauf schworen, dass nahebei eine Lichtung 

 ist. Heidelerchen sind vereinzelt ebenda an- 

 zutreffen. Sonst noch im Walde die üblichen 

 Vögel: 1 Sitta, 1 Kohl-, paar Blaumeisen, 

 Klapper- und jetzt auch Dorngrasmücke ein- 

 zeln, Mönch zahlreich, Weidenlaubsängerpaar, 

 Schwirrer sehr viel, Fitis fehlt absolut. Am- 

 seln und Nachtigallen viel. 



Aus dem schönen Buchenwald kommen wir 

 in ein öderes Felstal, wo die Arbeit der 

 Ziegen und Schafe allzudeutlich in die 

 Augen springt. Hier ist das Reich des Uhus 

 und der Steindrossel, die leider noch nicht 

 da ist (aber einige Tage darauf schon an- 

 kam !). Nach einiger leichter Kletterei sind 

 wir am Uhuhorst, aus dem der alte in schön- 

 ster Schussweite abstreicht. Natürlich wird 

 er geschont, doch ist später das Junge ge- 

 holt worden. Kalkfelsen ragen ca. 10 m aus 

 den sehr hohen und steilen, mit Syringen, die 

 eben zu blühen anfangen, bewachsenen Ge- 

 röllhalden. In einer leicht zu erreichenden 

 Nische, in der ein Sträuchlein Fuss gefasst 

 hat, ist der sogenannte Horst, d. h. eine 

 kleine Mulde aus Gewöllen und Federn, etwas 

 Gras, aber ohne Reiser. Es ist nur ein Junges 

 da ; in seinem weissgrauen Flaumkleid und 

 der Grösse eines kleinen Huhnes sieht es 

 ulkig genug aus, wenn es knappt wie ein 

 Alter. Die Iris ist bei ihm noch matt dunkel- 

 graubraun. In der Nische liegen ein halber 

 Stockerpel und eine Nebelkrähe, beides, be- 

 sonders die letztere, beliebte Beute des Uhus. 



In dem Buschwerk unten am Hang hörte 

 ich zum ersten Male das scharfe Err der 

 Nonnenmeise {Parus luguhris luguhris). Am 

 Ausgang der Berge nach der Donau zu, da, 

 wo sie in Weiden übergehen, ab und zu 

 noch mit Hainen oder Einzelbäumen, da ist 

 ihr eigentliches Reich. Dort waren mehrere 

 Pärchen zu Haus und eines führte eben seine 

 Nachkommenschaft auf den ersten Spazier- 

 gang. Einzelne der Jungen konnten noch so 

 schlecht flattern, dass wir sie fangen konnten. 

 Hierher kam auch ein schwarzer Milan von 

 der Donau gestrichen und mehrere Nebel- 



